Kritické příspěvky k sporným otázkám vědy hudební. 241 



pramálo." Připomíná-li po té Stumpf Lippsovi, žeby sliišno bylo bý- 

 valo , aby zpomněl v té záležitosti svých předchůdců Oettingena, 

 Lotzeho, Macha, Báhra, Engela a j., tož nespočívá ve zmínce té 

 výtka pouze Lippsovi, nýbrž nepřímo všem toho bádání se účastnivším 

 vůbec. V podobném smyslu jako Stumpf vyslovuje se o Lippsovi též 

 Hostinský (Vierteljahrsschrift, 1886, str. 250. a násl.). Na jiném 

 místě uvádí Stumpf: „Bezděčné počítání kmitů a jiné toho druhu 

 bezděčné činnosti nikdy nevolejmež ku pomoci; jsoutě to hypothésy, 

 jimiž všeho, a právě proto také ničeho nelze dovoditi" (Vierteljahrs- 

 schrift, 1885, str. 347.) 



Vedle toho kárají mnozí složitou, nesrozumitelnou terminologii 

 Oettingenovu, Riemannovu a j., jež jen oněm didaktikům pranic ne- 

 překáží, kteří z výsledků činnosti své učitelské nemají přímé odpo- 

 vědnosti. Zkušenost učí, že nejnadanějším hudebníkům úplně postačí 

 minimum terminologické systematiky a že pro svoji činnost produk- 

 tivní nepotřebují ani specifikace známých, podnes v učebnách školních 

 náležité respektovaných alterovaných akordů. Jednoduchost odpovídá 

 zde účelu svému nejpříslušněji. 



Z celého tohoto chaosu sporných, navzájem se potírajících ná- 

 hledů nevede spásná cesta. Nevyhovuje-li nauka Helmholtzova úplně, 

 budiž nahrazena naukou, jež by dokonale a přesvědčivé vyčerpala vy- 

 tčený jí úkol. Ze systémů pozdějších, zbudovaných na základech Helm- 

 holtzových, nevyhovuje žádný; názory v nich vyslovené jsou po většině 

 nejasný, tápají ve tmách, počítají se zjevy imaginárními, zkoušejí 

 a hledají zde a onde potýkajíce se navzájem, takže věru není valnou 

 rozkoší je podrobně sledovati. Proto neproviníme se, tuším, příliš 

 a jen sobě posloužíme, přidržíme-li se prozatím ve vědecké nauce 

 o harmonii toho, co na ten čas aspoň jest jisto a neklamno, totiž 

 zase jenom nezvratných, na přírodovědeckém podkladě se zakládajících, 

 objektivních pravd Helmholtzových. „Teprve výzkumy Helmholtzovy 

 rozhodly v odvěkém zápasu a to způsobem takovým, že nyní theorie 

 na vlastní nohy neodvisle jest postavena a tak zdokonalena, že i umění 

 hudebnímu jest s to sloužiti za pevné zábradlí při jeho odvážném 

 vystupování do ideálních výší nebetyčných." „Známe-li barvitost roz- 

 manitých nástrojů hudebních neb množství a poměrnou sílu svrchních 

 tónů a máme-li zřetel při souzvuku k záchvějům a tónům kombi 

 načním, které nejenom mezi hlavními tóny, nýbrž i mezi svrchními 

 povstávají, můžeme a priori, anižbychom sluch brali ku pomoci, 

 snadno rozhodnouti, kdy obdržíme libozvuk, a takřka vypočítati, jak 

 velký poměrně bude. Tuto výhodu poskytuje nám nauka Helmholtzova 



Tř. mathematlcko-přírodovědecká. 16 



