242 



Karel Stecker 



vedle toho, že objasňuje a odůvodňuje mnoho zjevů akustických, 

 kterých dříve nebylo možná vyložiti" (Studnička, Úvod do Helm- 

 holtzovy theorie hudby, str. 6. a 53.) Opustíme-li i toto dalekosáhlé 

 -pole vymoženosti Hehnholtzových, pak jest nám jen konstatovati nevý- 

 slovné trapné faktum, že nezhývá nám ani jediný momenty na n&mŽ 

 mohli bychom stavěti a jehož s dobrým svědomím mohli bychom se 

 přidržovati! — 



11. 

 Stopujíce dnes vývoj umění hudebního shledáváme, že až do 

 pozdního stol. 17. jest živým obrazem ustavičného boje proti inte- 

 gritě a někdejší nedotknutelnosti modů církevních. Modus lýdický, 

 mixolýdický, dórický a frýgický ponenáhlu ustupují modům jónickému 

 a aeolickému, modernímu tónorodu tvrdému i měkkému, posléze 

 zúplna s nimi splývajíce. Jest na bíledni, že ani jinak býti nemohlo- 

 musilť každý hudebník jednou do sytá se nabažiti oné věru mrtvé, 

 nad jisté, vždy stejně jednotvárné niveau nikde se nepovznášející 

 diatoniky. Jak hudebníkům, řekli bychom, aktivním, skladatelům, tak 

 i passivním, vnímavému obecenstvu, záhy zatoužilo se nevystihlých 

 půvabů chromátu^ koloritu, světla a stínu na poli hudebním, ducha- 

 plné hry záměn enharmonických ; všichni záhy zatoužili po volnosti, 

 vybaviti se jednak z pout úzkoprsé diatoniky a jednak bezstarostně 

 se přenášeti z těsných mezí určité tóniny po tóninách vzdálenějších. 

 Tato valem v před se deroucí záplava chromatiky, usilovná snaha 

 rychle modulovati do tónin vzdálenějšího příbuzenství, nesla arci při- 

 rozeně s sebou podmínku, sine qua non, t. zříci se „čistoty" akustické 

 a obrátiti zření k ladění temperovanému. Tak ztotožňuje již Luca 

 Marenzio (1550 — 1599) v následujícím místě madrigalu „O voi, che 

 sospirate" as s gis^ des s cis, gef> s Jis: 



=^i 



=1:: 



ďM^ 



—-9S»~5<9- 



W: 



T-t- 



ŽĚ^ 



:& 



Pf=F 



I^IZ 



H^^ 



jzew: 



S^^ 



-\? o — g^- 



3E^ 



-«9—\',t&- 



-S>=^^- 



•^ 



te 



:^^ 



