244 



Karel Stecker 



V tomže směru jako Helmholtz vyslovuje se M. Hauptraann 

 ve své studii „Temperatur" (Chrysander, Jahrbiicher etc, L, 1863.) 

 Horuje pro čistotu zpěvu bez průvodu u školených, vzdělaných zpě- 

 váků dává výrazu přesvědčení, že i houslisté ba i hudci nástrojů 

 dechových zcela mimovolně, „nevědomky" vždy uhodí interval čistý, 

 a že zajisté dovedou zcela správně postihnouti nutné „modifikace" 

 výšky tónové (1. c. str. 30. a násl.) Totéž odhalil o 10 let později 

 H. Bellermann (Grosse der mus. Intervalle). „Modifikace" Haupt- 

 mannovy odpovídají zde „pohyblivým stupňům" Bellermannovým, 

 jenž tolikéž, pokud „zpěvu bez průvodu" se týče, pojí se těsně k ná- 

 zorům, jež dávno před ním byl projevil Hauptmann, takže o prioritě 

 jich ideí tenkráte snad nejlépe rozhodl by letopočet, v našem případě 

 arci v neprospěch Bellermannův. Dojem jeho kolísavých („pohyblivých") 

 stupňů nemůže býti než neodolatelně komický. Jakým způsobem ve 

 praktické hudbě sluší jich užívati, o tom dává Bellermann, příkladem 

 uváděje následující místo z Mozartova „Ave verum corpus" (motetto 

 pro smíšený sbor s průvodem orchestru) tenoristům pokyny, by vy- 



skytující se tu přechod z A-dur do F-dur Čistě byli s to provésti. 

 „Místo 



fWEli 



sluší ve 2, taktu správně zpívati: 



Za tím účelem postoupiž zpěvák prve o prostředni diésis {\^) na- 

 horu a po té teprve o limma — jenom nikoliv o apotomé! — dolů 

 ku tónu c" (1. c. str. 53.). Pozoruhodné jest, že Bellermann v této 

 příčině ve svém díle „Der Contrapunkt" hájí pravý opak toho, co 

 tvrdí ve spise „Grosse d. mus. Int." Tak příkré střídání zásad ovšem 

 nepřispívá valně, získati mnohým Bellermannovým výzkumům zvláštní 

 úcty. Ve případě prve uvedeném habeat sibi! — tu však maně na- 



