246 Karel Stecker 



s týmiž tóny intervalů čistých, leží však navzájem tak blízko, že po- 

 měr ten od konsonance čisté velmi ztěžka lze rozeznati" (Mach, Ein- 

 leitung in die Helmholtzsche Musiktheorie, str. 93.) Rozdíl mezi 

 kvintou přirozenou a temperovanou činí 0,00166, neboť 

 čistá kvinta = 1,50000 a 

 temperovaná kvinta = 1,49834 



" a rozdíl tudíž 0,00166 t. j. při kvintě na př. a — e^, 

 Činí-li a^ za sekundu 435 dvojkmitů, vzniká diíference jedné třetiny 

 jednoho kmitu. Činí-li totiž a> 435 kmitů, činí a polovici (217'5). Ve 

 případě, kdy e^ jest ku a čistou kvintou, jeví se nám poměr 



217*5: £c=: 2:3 a 

 X = 326-25. 



čistáí kvinta činí tudíž kmitů 326*25 

 kvinta temperov aná 325*889 

 a rozdíh 0*361 



Při kvintě a* — e^ differují přirozené a temperované e^ o 0*722; 

 jest tedy temperované e"^ o sedm desetin jednoho kmitli nižší než při- 

 rozené. Rozdíly takové jsou věru až přespříliš nepatrný, než aby 

 z nich někdo byl na váhách, sluší-li temperovanou kvintu pokládati 

 za úplnou konsonanci čili nic, ani tehdáž, „byl-li by jeho hudebním 

 studiím podkladem zpěv bez průvodu" (Bellermann.) To doznává 

 i sám Hauptmann: „činí-li kvinta 1500 kmitů na 1000 kmitů tónu 

 základního či pouze 1498, nevadí její jasnosti a srozumitelnosti 

 pranic a lze ji bez ostychu pojímati jako kvintu Čistou^' (Chrysander, 

 Jahrbiicher etc. L, str. 37.) 



Našemu, t. j. hudehnímu sluchu nepříčí se tudíž naprosto aku- 

 sticky dokázané záchvěje intervalů temperovaných, a s tímto faktem 

 nám vždy v prvé řadě jest počítati; náš vlastní, „nepředpojatý" 

 sluch jest zde výhradným měřítkem. Obrací-li se v tom ohlede proti 

 Helmholtzově theorii o záchvějích a příbuznosti zvuků mnohonásob 

 ostří badatelů hudebních a vědecká půda, jedva získaná, tím způsobem 

 pod nohama nám počíná kolísati a se ztráceti, setrvejmež klidně při 

 ladění temperovaném ; neboť čím jiní theorii Helmholtzovu snaží a do- 

 mnívají se nahraditi, přivádí nás zase v týž nepřesný poměr, zde ku 

 kmitočtům, tam k zjevům zvukovým. Není nám prý činiti s příbu- 

 zností ,,zvukovou,^\ nýbrž s příbuzností pouze ,,tónovou^ (Lipps, Psy- 

 chol. Studien, str. 158.), a sluší tedy dle toho znovu místa dáti the- 

 orii, v níž „základem vší harmonie a disharmonie jsou jednodušší 

 a méně jednoduché poměry kmitů mezi jednoduchými íowy." Námitkám 

 proti matematické methodě Eulerově často vedeným, jakoby nepatrné 



