Kritické příspěvky k sporným otázkám vědy hudební. 247 



rozladění oktávy, na př. 264:527*9, jež vůbec ani nelze pozorovati, 

 jakožto poměr velmi složitý musilo účinkovati nepoměrně hůře, než 

 na př. poměr 264 : 520 =: 33 : 65, „nejvýš nepříjemný to disso- 

 nantni interval" (Hostinský, Lehre v. d. mus. Kl., str. 38.), lze odpo- 

 věděti jediné v ten rozum, že při malé úchylce od matematické pře- 

 snosti poměrů kmitů nejde vůbec o intervaly dissonantní^ nýbrž 

 předem o intervaly, jež by se zřetelem na vědeckou theorii (nikoli na 

 obyčejný sluch) slouly intervaly rozladěnými] chybno tudíž zaměňo- 

 vati nebo stotožňovati pojmy dissonance a rozladěni. *) Dissonancí 

 oktávě ve směru zpátečném nejbližší jest velká septima ; se základním 

 tónem činí na př. při 264 kmitech tónu základního poměr 264:495, 

 poněvadž 294 : a? = 8 : 15. Rozladění počíná při 527 kmitech, do- 

 stoupí vrchole při 51 1*5 kmitů, načež ponenáhlu klesá až ku 495 

 kmitům, jimiž dostihne velké septimy. Teprve při těchto 495 kmitech 

 nastupuje vlastní dissonantni interval velké septimy; vše, co předchá- 

 zelo, bylo pouhým rozladěním dílem oktávy (527 — 511 '5 kmitů) a dílem 

 septimy (511-5 — 496 kmitů). 



Sluší tedy pilně od sebe různiti pojmy konsonance, libozvuku, 

 nelibozvuku, dissonance a rozladění jako „věci podstatně různé." 

 „Míra lahodnosti souzvuku nesplývá, jak již Cartesius jasně vykládá, 

 v jedno s mírou konsonance" (Stumpf; viz Vierteljahrsschrift, 1885, 

 str. 347.) Zkušenost učí, že nepatrná míra rozladění působí přibližně, 

 jako konsonance úplná, a ani sluch sebe bystřejší není s to je ro- 

 zeznati. 



Opravdu závidění hodni jsou oni terque quaterque beati, jichž 

 citlivý sluch domnívá se jasně rozeznávati ^\q půltónu (Vierteljahrs- 

 schrift, 1886, str. 513.), tedy na př. při a — 6 asi 0-1 kmitu, neboť: 



h = 230-434 

 a — 217-500 



12-934 : 120 = 0-107. 



Stumpf, Engel, Joachim a j. jsou s to rozeznati při differenci 

 0-1 kmitu i relativní výšku obou tónů! E. Luft přibližně jako Preyer 

 rozeznává ve velké oktávě ještě 7? kmitu (asi ^K půltónu), při c* až 

 -3] 5 půltónu (asi -| kmitu — Vierteljahrsschrift, 1888, str. 545.) Při všem 

 respektu před „cvičeným" sluchem uvedených učenců zní výroky toho 

 druhu přece jen značně hyperbolicky! Ci je snad někdo z nich též 



*) Že právě Hostinský tyto dva pojmy zaměňuje, tím podivnějším a nepochopi- 

 telnějším býti se nám jeví, poněvadž týž autor v tomže spise (1, c. str. 47,] 

 se zvláštním k tomu poukazuje důrazem, že „smyslový libozvuk a harmo- 

 nický význam intervalu jsou dvě věci podstatně různé." 



