250 Karel Stecker 



prvý akord hodnoty 0^261)— /M348) — aV435); pro akord druhý 

 ve případě a): 



d^ (290) -p (348) — ai (435) ; 

 ve případě b): 



d^ (293-625) — /^ (352*35) — a^ (440*1875) ; 

 ve případě c): 



d^ (293-625) — /^ (348) — a ' (435) , 

 a v ladění temperovaném 



c^ (258, 653) — d^ (290, 327) — /^ (345, 260) - a^ (435). 



Srovnáme-li navzájem difference kmitočtů při jednotlivých inter- 

 valech, dospějeme ku přesvědčení, že zastancové ladění čistého, jichž 

 citlivosti vadí již rozdíl 0*1 kmitu, bezděky nuceni jsou vzíti za vděk 

 ve svém velebeném čistém ladění diíferencemi začasté daleko povážli- 

 vějšími, na př. ve případě a) differencí 3*625 kmitů při tónu d^, a 

 ve případě c) diíferencí 4-35 kmitů při tónu p a 5*1875 kmitů při 

 tónu a^ vzhledem k intervalům čistým. Ve případě posledním zněl 

 by náš temperovaný trojzvuk d^—P — a^ skutečně čistěji, než jak nám 

 jej podává ladění přirozené. Proto naplňuje nás podivem tím větším, 

 že H. Bellermann při svých bezohledných úsudcích o ladění tempero- 

 vaném činí v tomto případě, vida nezbytí, výjimečně ústupek věru 

 až překvapující. Píšef ve „Grosse d. mus. Int." (str. 32.): „Pro 

 praktickou hudbu, zpěv a nauku o skladbě, onen chybný interval 

 27:40 neexistuje, nýbrž veškery kvinty, skládající se ze 3 celých 

 tónů a půltónu, plati za intervaly úplné Čisté.^^ Ovšem, alternativa 

 je zde na snadě: buďto „pohyblivé" d, anebo „falešnou" kvintu po- 

 kládati za čistou, — tertium non datur ! 



G. Engel pojednávaje ve své Aesthetice (str. 304.) o tomže 

 akordu tvrdí, že lahodí sluchu jeho právě jenom tehdáž, kdy skutečně 

 je „dissonantním" ; jenom tenkráte, kdy tercie a kvinta nejsou čistý, 

 „zní akord ten tak, jak žádá si ho hudební cit." Ku podivu, kam až 

 zavésti může člověka houževnatá jednostrannost. Za takých okolností 

 nelze se arci diviti, že Engelovi (1. c. str, 32.) na př. akord d—f— 

 as —e zcela jinak zní v c-moll nežli v Es-dur, tam měkce, zde pádně, 

 z toho jediného důvodu, poněvadž tón f v obou případech differuje o komma 

 ^^/ao '. zvýšení tónu / o komma činí z měkkého akordu akord rázný 

 a naopak! A což, povstává-li různý dojem téhož akordu po případě 

 i v ladění temperovaném, kde obojí / nediíferuje pranic ? 



Nebo si snad (dle Hostinského) sluch náš ono / různým způ- 

 sobem vykládá, brzy o komma výš brzy níže ? Eáz skladby, celková ná- 

 lada plynoucí z různosti charakteru tónorodu tvrdého a měkkého ne- 



