Příspěvek k theorii krystalisace. 



277 



Látka 



Br . 

 J . 



Hg . 

 Pb . 



a 



0-084 

 0-054 

 0031 

 0-031 

 0-504 



Ci 



0-106 

 0-108 

 0-033 

 0-040 

 1-000 



0,-c, 



0022 

 0-054 

 0-002 

 0-009 

 0-496 



1-62 

 11-7 



2-8 



5-1 

 80-0 



Smíme tedy přibližně položiti 



(Q — Cy) log nat -^ rovno nule, tak že bude 



a limita tepla k tavení nutného menší se s absolutní temperaturou. 

 Mám tu stále ještě na mysli tuhnutí hez tvoření povrchu, tedy bez 

 nákladu práce. 



Z hořeních příkladů však spolu zřejmo, že energie U vúhec vy- 

 bavená při rozdílných temperaturách závisí jen nepatrně na tempera- 

 tuře, neboť jest 



tak že vybaví se i při nižší temperatuře skoro celá energie Q^. Z ener- 

 gie té jen Q musí se vybaviti co teplo, a zbytek Qi — Q múze se 

 vybaviti co mechanická práce, co volná energie. 



Sniží-U se temperatura tekutiny 'pod pravý hod tuhnutí, objevuje 

 se (hlavně na účet tepla Q^ přicházejícího z vyšší temp. T^ na T) 

 zdroj volné energie, energie schopné vykonáni práce s tvořením povrchu 

 krystalů spojené. 



Správnost závěrky této vyplývá ostatně a priori ze samozřejmé 

 věty, že tuhne-li za daných poměrů látka nějaká již při vyšší tempe- 

 ratuře Tj, musí za těchže poměrů tím spíše tuhnouti při tempera- 

 tuře nižší, a na opak, taví-li se za jistých daných okolností teprve 

 při vyšší temperatuře T*i, nemůže nikterak taviti se za těchže poměrů 

 již při nižší temperatuře T. Závěrka moje vyplývá tudíž obecně 

 z definice, že bod tuhnutí za daných poměrů jest nejvyšší tempera- 

 tura, při níž látka přejíti může ze skupenství tekutého do pevného, 

 a nejnižší, při níž díti se může opačný zjev. Pak jest přechod ze 

 stavu tekutého do pevného při všech temperaturách pod bodem tu- 



