278 F. Wald 



hnutí příslušného temže podmínkám zjevem nejen možným, ale nut- 

 ným, tudíž zjevem, při němž se objevuje nadbytek energie mechanické, 

 ku zjevu tomu nutné. 



Máme-li tudíž směs látky pevné a roztavené o temperatuře 7\ 

 tak vymezené, aby tání neb tuhnutí záviselo za daných podmínek jen 

 na vyšší neb nižší temperatuře okolí (jsou-li tedy obě ta skupenství 

 při temperatuře té ve vnitřní rovnováze), nebudou více v rovnováze 

 při temperatuře nižší, a tání neb tuhnutí za těcMe okolností nebude 

 záviseti na zevním spádu tepla, nýbrž nastane tuhnutí bez ohledu na 

 spád temperatury k zevním tělesům. 



Směs má tedy při nižší temperatuře volnou energii a tato může 

 skutečně konati práce mechanické, ač může se také zmařiti na pro- 

 spěch energie tepelné, není-li jí ku zjevu zapotřebí (pak ovšem 

 urychlí průběh zjevu, o nějž se jedná). 



Jelikož tuhnutí spojeno jest s nákladem mechanické energie na 

 utvoření povrchu, nemůže na př. voda bez prvků krystalových tu- 

 hnouti za temperatury, při níž ještě není schopna konati takové práce, 

 ovšem ale při temperatuře dostatečně nízké. 



Tytéž závěrky platí o každé tuhnoucí látce, a v jiné formě 

 i o nasycených roztocích, při nichž vylučování látky rozpuštěné díti 

 se může jen současně s vypařováním rozpustidla. Mysleme si, že 

 máme vodný roztok některé soli o takovém shuštění, aby při vypa- 

 řování mohl vylučovati sůl o úplné kohaesi, tedy bez práce nutné na 

 tvoření povrchu ; jelikož sůl pevnou bez povrchu nelze sobě mysleti, 

 nedá roztok ten při vypařování vody žádných krystalů, leda by se 

 v něm nalézal již hotový krystal, a ten kdyby mohl růsti, aniž by se 

 povrch jeho zvětšoval. 



Vypařováním roztoku toho za stálé temperatury nabudeme tedy 

 roztoku přesyceného. Z obecné lučby jest známo, že zhuštěním roz- 

 toku snižuje se bod varu, že tedy jinými slovy snižuje se napjetí 

 vodních par z roztoku se vyvinujících; lehce také nahlédneme, že 

 tomu tak býti musí. 



Postavíme-li roztok o jistém shuštění pod zvon, tedy budou se 

 z něho vyvinovati páry vodní potud, až napjetí jejich dostoupí jistého 

 maxima, závislého na temperatuře, povaze a zhuštění roztoku. Dá- 

 me-li pod týž zvon roztok o menším napjetí par, bude se pára pod 

 zvonem obsažená do něho srážeti, kdežto původní roztok stále vysílati 

 bude nové a nové páry, tak že nastane samočinná destilace z roztoku 

 o větším napjetí par do roztoku o menším, a potrvá potud, až nastane 

 rovnováha v napjetí obou roztoků. 



