Příspěvek k tLeorii krystalisace. . 279 



Nyní dejme tomu, že napjatí vodnícli par ubývá za stálé tempe- 

 ratury se shuštěním, tedy dojdeme k výsledku, že v líčeném zjevu 

 pod zvonem rozpadl by se hustší roztok v ještě hustší o větším na- 

 pjetí par a v páru vodní. Původní řidčí roztok nabyl by však ab- 

 sorpcí par ještě menšího napjetí a tak dále, tak že roztok hustší 

 rozpadl by se úplně a rovnováha by vůbec nenastala, dokud by v hust- 

 ším roztoku bylo vody. Smísením obou roztoků musili bychom dojiti 

 k témuž výsledku, neboť síly, které snaží se stav obou látek změ- 

 niti, zajisté nezávisí na tom, zda obě látky působí na sebe prostřed- 

 nictvím páry vodní či přímo. Hustší roztok nemohl by tedy vedle 

 slabšího ani existovati, ten neobstál by vedle ještě slabšího, zkrátka 

 nemohl by vůbec existovati. Kdyby pak napjetí par z roztoku bylo 

 zcela nezávislé na shuštění jeho, musilo by napjetí jeho rovnati se 

 napjetí par z roztoku o shuštění nula, tedy napjetí čistého rozpu- 

 stidla. Pod zvonem ve shora líčeném pokusu obstál by vedle roztoku 

 slabšího roztok hustší, i třeba pouhé rozpustidlo ; nejevila by se žádná 

 snaha po zjevu končivém, nebylo by žádné příčiny k slučování se 

 roztoku s vodou, a tudíž také žádné příčiny k rozpouštění vůbec. 

 Z toho plyne tedy, že napjetí vodných par z roztoku musí uhývati se 

 shuštěním jeho. 



Vyšli jsme od roztoku tak zhuštěného, aby dovedl vylučovati 

 jen sůl o kohaesi úplně nasycené. Roztok ten bude patrně v dokonalé 

 rovnováze se solí, již sám při vypaření vyloučiti může, bude tedy 

 sám nasycen vzhledem k soli o kohaesi úplně nasycené. Jiná jest 

 otázka, v jakém poměru jest roztok takový vzhledem onomu stavu 

 soli, jaký přísluší částicím na povrchu uloženým, jichž kohaese není 

 nasycena úplně, které tedy mají ještě potentialní energii. 



Vzhledem k nim roztok patrně není ani nasycen ani přesycen, 

 neboť nemůže částice takové vylučovati; jest tedy nedosycen vzhledem 

 k nim, a stal by se nasyceným jen dalším vypařováním vody, a tudíž 

 zvětšením koncentrace. Zřejmo, že takým shušťováním roztoku nabý- 

 váme podobně zdroj mechanické energie, nutné k utvoření nového 

 povrchu, jako přechlazením tekutiny pod bod tání. Množství této 

 volné energie dá se také určiti z napjetí par příslušného roztoku. 

 Dejme tomu, že buď známe souvislost koncentrace jistého roztoku 

 s jeho napjetím, nebo že si ji určíme; pak mysleme si, že ve válci 

 s pístem bez tření pohyblivým máme roztok o normálním nasycení, 

 a že píst zatížen jest tak, aby byl s tlakem par z roztoku vystupu- 

 jících v rovnováze. Snížením tlaku na pístu docílíme vypaření vody 

 a zhuštění roztoku, a získáme na pístu jistou práci, jejíž limita dala 



