Příspěvek k theorii krystalisace. 281 



změnám podrobili jsme roztok obsahující jedničku soli; práce daná 

 plochou ABCDA jest funkcí přesycení, tedy i funkcí vody při změně 

 AB vypařené. Označíme-li množství to znaménkem í-, bude práce ta 

 rovna /frj. Vyloučíme-li z roztoku přesyceného jen menší část soli 

 ku př. rfif, rozložíme-li tedy vypařením jen nekonečně malou část 

 roztoku, bude limita práce, již možno vynaložiti na utvoření povrchu, 

 rovna f(r) ds. 



Mysleme si nyní, že máme v roztoku hotový krystal, jehož 

 plochy jsou v krystalografickém smyslu stejnorodé a mají tudíž vesměs 

 stejnou kohaesi. Práce nutná k utvoření jedničky takové plochy budiž 

 L. Povrch krystalu měj plochu O, tak že potentialní energie jeho 

 jest OL. Kolmá vzdálenost libovolné plochy krystalové od středu kry- 

 stalu budiž X, a mysleme si, že vypařováním roztoku vzroste krystal 

 na žc -j- dx. 



Z důvodů stereometrických jest povrch krystalu úměrný o?^, 



obsah krystalu úměrný x^. Položíme-li O =: ax"^, bude volum krystalu 



y ax^ 



Bude tedy dOz=^2ax.dx a dVzízax'^. dx. Značí-li h hutnost 

 soli bude hdV váha soli na krystalu vyloučené. Práce na zvětšení 

 povrchu nutná jest tudíž LdO = 2Lax . dx, práce vybavená vyloučením 

 soli z přesyceného roztoku /(o^) .h ,dV. Rovnovážný stav nastoupí jen 

 tehdy, jsou-li obě ty veličiny rovny, tak že bude 



2Laxdx zn f(r) . hax' . dx 



V rovnici té jsou L sl h veličiny stálé, z čehož plyne, že shu- 

 Štění nasyceného roztoku mění se s rozměry krystalu, a sice bude pa- 

 trně f(r) a tedy i r tím menší, čím větší x; shustěni roztoku hlizi 

 se tedy tím více nasycení normalnému, Sím vetší krystaly. Důsledek 

 ten zajisté překvapuje, neboť posud platí rozpustnost soli za neod- 

 vislou od rozměrů krystalů. Podobně stoupati by musila temperatura 

 tuhnutí roztaveného pevného tělesa. 



Není-li v tekutině ani sledu pevné látky, bude L dle x téměř 

 nekonečně veliké, a krystalisace bude naprosto nemožná. Libovolnou 

 tekutinu lze však sotva chovati jinak než v nádobě z nějaké látky, 

 a jelikož všecky látky chovají k sobě jistou přilínavost, mají tedy na 

 vzájem též jistou energii potentialní jako částice látky stejnorodé, 

 a tato může zastupovati místo energie dané povrchem hotového kiy- 



