Příspěvek k theorii krystalisace. 285 



asi přičítati více náhodě, a tu naskytla se mi domněnka, která by 

 i případy takové vysvětlila. Z krystalografie známo, že jen takové 

 tvary jsou možné, které dají se ze základního tvaru vyvoditi dle zá- 

 kona o racionálních úsecích os. Máme-li tudíž na př. oktaedr, který 

 protíná osy ve vzdálenostech 1:1:1, jest možný i tvar 2:1:2. 



Z toho soudím, že na př. možný jest i oktaedr 2:2:2, jemuž 

 dle theorie shora líčené pak přísluší povrchová práce dvojnásob 

 větší než oktaedru prvnímu. Domnívám se tedy, že tatáž krystalo- 

 grafická plocha existovati může v rozličných stavech kohaese, a že 

 jí pak přísluší jiná poměrná vzdálenost od středu krystalu, že však 

 vzdálenosti jakož i příslušné práce ty mezi sebou rovněž podléhají 

 zákonu, že poměr jejich jest racionálny a jednoduchý. — Z vyložené 

 theorie krystalisace plyne dále, že kombinace sestávající pouze ze 

 dvou jednoduchých tvarů, tíhnou vždy k takovému složení, aby vzdá- 

 lenosti ploch od středu stály v poměru jejich energie potentialní. 

 Kombinace, složené z většího počtu ploch, zákonu tomu nepodléhají 

 přísně, neboť lze z ploch jejich sestaviti nekonečný počet tvarů, které 

 při stejném obsahu ale rozličném vyvinutí jednotlivých složek, mají 

 celkem totéž minimum povrchové práce, tedy tutéž povrchovou ko- 

 haesi. Ale při vzrůstu mění se tvar jejich tím způsobem, že blíží se 

 tvaru normálnímu ; tvar ten tedy není jediný možný, ale jediný, který 

 se dalším vzrůstem nemění, a proto jest nejstálejší. 



Vyložil jsem z předu důvody, z kterých považuji kohaesi ploch 

 za sílu nikoliv ryze potentialní, nýbrž za thermodynamickou, složenou 

 z energie tepelné a volné. Mnohé úsudky shora pronesené tratí velice 

 na přesvědčivosti, považujeme-li kohaesi za energii ryze mechanickou, 

 spolu však nastávají obtíže, které každou rozpravu o tomto předmětu 

 činí nemožnou. Nikdo zajisté neubrání se přesvědčení, že krystal, 

 nalézající se v roztoku nasyceném, působí jistou přitažlivostí na čá- 

 stice rozpuštěné, a že tudíž předpokládané mnou síly na povrchu kry- 

 stalu skutečně existují. Kdyby však síla ta byla ryze mechanická, 

 nikdy nedonutila by částici rozpuštěnou, aby ku krystalu přilnula, 

 neboť neměla by na ni jiný účinek než tíže, působící na dokonale 

 elastický míč; dovede jej přitáhnouti, nikdy však udržeti. Aby nastal 

 zjev končivý, aby se tedy částice rozpuštěná s povrchem skutečně 

 sloučila, musí se alespoň jistá část vybavené energie nutně objeviti 

 ve formě tepla, jinými slovy, energie vybavená musí míti limitu tepla 

 a spadati tudíž pod vládu zákonů thermodynamických. 



Poznamenávám ještě dále, že dle theorie zde vyložené nemusí 

 na tomže krystalu vyvinouti se všechny plochy téhož krystalografi- 



