126 F. Vejdovský 



lán der, kteříž věc z mnoha stran uvažovali a posuzovali, každý svůj 

 náhled v tom neb onom smyslu formulujíce. 



Podám stručný přehled těchto i starších výkladů: 



Leydig označuje neurochordy jménem obrovských, temně kon- 

 turovaných vláken nervových. 



Dle Kovalevského máme co činiti s orgány, jež geneticky 

 i funktionálně souhlasí s chordou dorsalis obratlovců. 



Claparéde vidí v neurochordech roury a označuje je tudíž 

 jako osní kanály, nervové kanály atd. 



Semper z počátku přijímal neurochordy přímo jako homolo- 

 gické se strunou hřbetní obratlovců, později se však vzdal tohoto ná- 

 hledu, vysloviv se zároveň proti jich nervové povaze. 



Vejdovský vyslovil se proti výkladu Kovalevského, uznávaje 

 neurochordy jako produkty mesoblastu, vidí v nich však podpůrné 

 ústroje nervové soustavy. K tomuto výkladu připojil se Bulow. 



Spengel seznal, že středem neurochordů probíhá vlákno ner- 

 vové, vznikajíc z výhonků velikých buněk gangliových. 



Pak pojednává Eisig ve své obrovské monografii Capitellid 

 neapolského zálivu o neurochordech, jenž přijav název mnou propo- 

 novaný i výklad můj, snaží se veškeré protivy mezi zprávami jedno- 

 tlivých autorů urovnati v následující větě (1. c. p. 480) : „Durch das 

 Verhalten von Mastohranchus insbesondere ist erwiesen, dass die 

 Neurochorde ursprúnglich durchweg Nervenfasern, respective Com- 

 plexe solcher darstellen. Diese Fasern degeneriren aber, so dass 

 zuletzt nur eine wásserige Flůssigkeit nebst Trůmmern der nervosen 

 Substanz iibrigbleiben. Gleichzeitig wandeln sich die von Anfang an 

 vorhandenen, aus dem Neurilemma stammenden Scheiden der riesi- 

 gen Fasern in máchtige, allseitig geschlossene Rohren (Neurochord- 

 rohren) um, die bei einzelnen Formen (so bei Mastohranchus stellen- 

 weise und bei gewissen Serpuliden durchweg) den gesammten ubrigen 

 Bauchstrang im Umfange ubertreífen konnen, und letztere mit Flíis- 

 sigkeit gefůllte Rohren dienen zweifellos als Stutzorgane, die man 

 functionell der Chorda dorsalis vergleichen mag, die aber genetisch 

 sicher Nichts mit ihr zu thun haben ; schon aus dem einfachen Grunde 

 nicht, weil sich die Neurochordrohren urspriinglich als integrirende 

 Theile des Bauchstrangneurilemmas zu erkennen geben; ihre spátere 

 Selbstándigkeit ist eine relative, jedenfalls eine sekundáre. Dazu 

 kommt, dass die entodermale Abstammung der Chorda keinem Zweifel 

 mehr unterliegen kann, und dass ich, was specielle Anneliden betriíft, 

 mit Ehlers im Nebendarm ihr Homologon anerkenne." 



