2 X. Jindřich Barvír 



sezná se jejich zrnité složivo. Celkem pak zrno bývá většinou stejno- 

 měrné, a poměrně zřídka spatříme jakoby porfyricky vyvinuté zrnko 

 živce neb augitu asi na 2 mm velké, nebo tmavozelenou skvrnu té 

 velikosti. Pro řídkost takových zrnek nelze ještě nazvati zrnitost 

 horniny porfyrickou nebo nestejnoměrnou. 



Navlažíme-li horninu kyselinou solnou, šumívá na některých 

 místech, prozrazujíc přimísený uhličitan vápenatý. 



Často pak nalezneme na povrchu horniny okrouhlé tmavé skvrny, 

 většinou asi 72 cm průměru mající, ve kterých vyskytuje se hadec 

 se hnědelem anebo vápenec se hnědelem. Že pak uvnitř čerstvější 

 horniny místa taková se nevyskytují, jsou původu druhotného 

 a vznikají zvětráním. Lze pak snadno sledovati jejich vývoj. Blíže po- 

 vrchu horniny zvětrá některé místo silněji nežli jiné a vznikne duTJ 

 tinka, která se zvětšuje kolkolem a často bývá látkami hořeji jme-j 

 novanými vyplněna. Tyto látky opět mohou zmizeti, ale větrání' 

 pokračuje pak od dutinek ještě rychleji nežli v souvislých částech 

 horniny, dutinky se rozšiřují a nabývají velikosti třebas i přes 2 cm. 



Mikroskopem poznáme jakožto součástky horniny: lištnovitě 

 vyvinuté živce, červenavě průhledný augit, serpentin (tento někdy 

 s malými zbytky enstatitu), akcessoricky pak titanové železo, titanit 

 a zřídka kyz železný. 



Živce jsou plagioklasy řady andesin-labradoritové, bývají větším 

 dílem idiomorfně vyvinuty a zdvoj čatěny ponejvíce dle zákona albi- 

 tového, dílem také dle zákona periklinového. Ve štěpných lupéncích 

 nalezneme úchylky zhášení ku směru trhlin štěpných nebo ku směru 

 obrysů bud malé (pozorováno 2° až 7°), nebo značnější: 17", 18", 

 19" i 25°. V konvergentním světle jevívá se na kraji zorného pole 

 jedno rameno tmavé hyperboly. Jakožto původní uzavřeniny plagio- 

 klasů lze zjistiti hlavně titanové železo, zde neb onde zrnko červe- 

 navého augitu, v jednom větším individuu nalezl jsem tři partie 

 serpentinové nepravidelného slohu, jejichž obrysy upomínaly na obrysy 

 olivínových průřezů. Ostatně bývají plagioklasy největší částí více nebo 

 méně rozloženy, a proto zakaleny. V zakalených místech nalezneme 

 četné trhlinky a dutinky, které místem obsahují tekutiny, dále ná- 

 padně četné, velmi jemné čiré nebo maličko nazelenalé jehlice, které 

 procházejí ku podivu také dosti dobře zachovanými částmi živců. 

 Podobné často bývají z diabasů popisovány. Bývají většinou tak tenké, 

 že polarisačních barev živců téměř neměnívají. Jsou seskupeny rov- 

 noběžně nebo věj ířo vité a procházejí často z jednoho individua pla- 

 gioklasového do druhého. Zvláště četně vybíhají od serpentinových 



