253 



Ukázkou stůj zde několik veršů z moskevského Orfea či Orfena 



Koga zasviri taja judinska svirka, 



sički Judi se na pole sbirat, 



da si slušet, sto je taja svirka 



s koj a dur i planini zaigravat, 



te se ljulet kak se Ijule rnalku dete v ljulka. 



Rasta Orfen što rasta, 



dojde vremja da se zeni. 



Si te Judi iskat zetja da gu störet, 



koja so kerka, koja so uinuka.*) (str. 490). 



Toť prostá prosa; o pěvatelnosti ani řeči. 



Ruské písně také nemají rozměru venkoncem pravidelného, ale 

 přece v nich vládne lad metrický, který každému, i jen čtoucímu, 

 jest pochopitelný, anobrž jasný. Což teprv když se přednášejí ke 

 zvuku lyry i bandury! Toho u písní rodopských naprosto není. 



Ještě více pochybnost roste z obsahu. Zdali možno, aby se 

 v lidu slovanském, jakkoli od světa vzdáleném, byly udržely zpo- 

 mínky zřetelné na první přesídlení? Zdali možno, aby zpěvci, třeba 

 i v roklích rodopských, znali jména Višnu-boga, Ogne-boga? Zdali 

 možné, aby se kde — mimo hlavu spekulativního mythologa — byl 

 z „koledy" utvořil bůh Koleda? A to vše naskýtá se ve sbírce 

 Verkovičově. 



Nepopíráme, že osnova tak řečených zpěvův těch sestavena 

 duchem dosti básnickým. Kdyby je původce jejich nebyl poslal Ver- 

 kovičovi co „starobylé zpěvy", nýbrž prostě vydal co svou skladbu, 

 byla by tím vzkvétající literatura Bulharův nabyla slušného oboha- 

 cení: ale tak, jak vyšly, na čele mají stigma lichodějství. 



Sitzung der mathemalisch-ualuiwissenschaflliclien Classe 

 am 18. Dezember 1874. 



Vorsitz : Krejčí. 



Prof. J. Krejčí legt folgende Abhandlung des MDr. Ottokar 

 Feistmantel, Assistenten am mineralogischen Museum in Breslau 



*) Když zahude ta judinska (vilská) píšťala, všecky sc Judy na pole sbírají, 

 aby slyšeli, co je to za píšCalu, od které i bory se býbou, kolébajíc se jako 

 dítě v kolébce. Roste Orfen, roste ; dospěje čas, by se ženil. Všecky Judy 

 bledí jej svým učiniti zetěm, ta s dcerou, ta se svou vnukou. 



