42 ENTOMOLOGISK TIDSKRIFT 1 882. 



bredere i Forhold til Laengden og forsynede med flere Blaererader 

 end hos œgon (smlgn. figg. 4 og 5). 



Jeg maa i denne Förbindelse gjöre opmasrksom paa, at me- 

 dens jeg hos œgon ef ikke har vaeret istand til at paavise no- 

 gen besternt Sammenhaeng mellem den omtalte Optraeden af 

 Haarskjael og Farvetonen paa Vingernes Underside, saa synes 

 der derimod hos argyrognomon ç^ at finde et saadant Forhold 

 Sted i denne Henseende, at Haarskjaellenes Talrighed og Ud- 

 bredelse aftager med Mörkheden af Undersiden, saaledes at den 

 alpine og nordlige Varietet af samme, œgidion Meissn., der ud- 

 maerker sig ved sin lyse ^^(?;/-lignende Underside, ogsaa har de 

 faerreste Haarskjael. Hos Blasreskjaellene derimod har intet til- 

 svarende Forhold kunnet maerkes, ligesom Mangelen af Skinne- 

 benstag er ligesaa gjennemgaaende hos œgidion som hos den 

 typiske argyrognomon. Begge Arters specifike Forskjellighed kan 

 saaledes ikke paa nogen Maade ansees truet hverken ved œgi- 

 <//<7«-Formens lysere Underside og ialmindelighed mindre rigelige 

 Forsyning med Haarskjael paa Översid en eller ved de ovenfor 

 omtalte <^^<?;2- Exemplarer med de denne Art ellers typisk mang- 

 îende Haarskjael. Da jeg ogsaa hos flere tyske Individer af 

 sidstnaevnte Art har fundet Haarskjael optraedende, saa kan dette 

 Forhold heller ikke ansees som karakteristisk for vore nordfigere 

 Breddegrader, og jeg. tror overhovedet ikke, at der efter Alt er 

 nogen Grund til den Antagelse, at begge Arter hos os skulde 

 vise Tilböielighed til at gaa over i hinanden (smlgn. Staudin- 

 ger's Spörgsmaal i Katalogen p. 10 angaaende Wallengrens 

 argns: »var. [Darw.] seqiientisr»), om det end tor vaere saa, at 

 de i Mellem-Europa divergere endel mere i sit almindelige Ud- 

 seende end her. Desuagtet har de jo ogsaa der vaeret ofte nok 

 forvexlede og sammenblandede. 



H vad dernaest Farveforskjellighederne mellem vore to her 

 omhandlede Arter angaar, saa vise ogsaa disse sig, skjönt de ere 

 af temmelig subtil Art, fuldkommen konstante og vel anvendehge 

 til at skjelne mellem dem. Da de jo imidlertid begge saa ofte 

 har vaeret beskrevne og afbildede, saa tror jeg ikke her paany 

 at bürde levere omstaendelige Beskrivelser af dem, men skal 

 indskraenke mig til at henvise dels til den i det folgende med- 

 delte Oversigt over de vaesentligste Skjelnemaerker, hvorved man 



