20 Eobert Collett. 



eller anden liden Høide inde i Skoven, bevoxet med større 

 Birke eller Furuer, der ragede op over de øvrige Træer. Den 

 sad her helst i Toppen af de høieste Træer, og sang næsten 

 uafbrudt den hele Dag, undtagen i kortere Tidsrum, da den 

 forsvandt, og sandsynligvis har været beskjæftiget med at 

 fodre sin rugende Hun. En sjelden Gang kunde den saaledes 

 sees fouragerende i stor Fart blandt de grønne Geometer- 

 Larver i Birketræerne ; nogle Minutter efter sad den atter i 

 den samme Trætop, og sang paany. 



Denne Sangplads er sandsynligvis beliggende i nogen 

 Afstand fra Redet, og mellem hver saadan Sangplads kunde 

 der være en Afstand af nogle Hundrede Alen. 



Sangen bestaar, som tidligere beskrevet, af en eneste 

 Strophe, der er dannet af den enkelte Tone zi-zi-zi-zi o. s. v., 

 repeteret overordentlig hurtigt 14 — 16 Gange efter hinanden. 

 Efter hver Strophe følger et kort Ophold, der i dens hedeste 

 Periode blot varer V2 Minut, inden den atter slaar en ny 

 Strophe. Sangen var næsten aldeles uden Variation hos 

 Individerne, skjønt den hos enkelte lød lidt mindre sking- 

 rende, end hos andre. Noget over Midten af Juli havde de 

 fleste ophørt at synge ; de sidste hørte jeg endnu den 28de Juli. 



Væsen. De færdes saavel i Birketræerne, som i Vidie- 

 krattet, ligne de øvrige Phylloscoper i Væsen, men nyve hur- 

 tigere, og synes nødigere at ville vise sig saa villigt mellem 

 Løvet, som f. Ex. Ph. trochilus. De holde sig svævende foran 

 Grenspidserne, ligesom denne Art; under Sangtiden tager den 

 syngende Han ingen Notits af Mennesker, og man kan nærme 

 sig Træ et,' hvori den sidder, paa faa Skridts Afstand. 



Reder med Unger. Den 26de Juli reiste jeg atter tilbage 

 til Matsjok, og fandt her i Løbet af 2 Dage de 3 Reder, alle 

 med halvvoxne Unger. Paa denne Tid lade de sig kun 

 finde, naar man kjender Hunnens eiendommelige Lokketone. 



Sangen var nu, som tidligere meddelt, næsten ophørt, og 

 de vare saaledes ikke lette at opdage. Men paa de Steder, 

 hvor Fr. montifringilla udstødte sine Angstskrig, naar man 

 nærmer sig dennes Rede, og som altid kalder en stor Del af 

 Omegnens Fuglebestand (T. iliacus, Erith. suecica, Phyll. tro- 

 chilus, etc.) sammen om Aastedet, kunde undertiden høres 

 en enkelt Varselstone ogsaa af Ph. borealis, og et Glimt af 

 den sees mellem det tætte Løv. Men først naar man kom 



