368 R. Collett. 



Længde, hvor eft er kan følge et langt Melle mrum, hvori ingen 

 angrebne findes. Paa en omtr. 55 Kilom. lang Strækning fra 

 Mandal til Kvinesdalselven findes saaledes ialt 24 angrebne 

 Stolper, men disse ere fordelte paa 4 Grupper, mellem hvilke 

 alle Stolper ere urørte. Det synes derfor, som om denne 

 Tilbøielighed blot tilhører enkelte Individer. Paa denne 

 Maade kan det maaske forklares, hvorledes Skaden pludselig 

 kan spores i et District, hvor den hidtil aldrig har været iagt- 

 taget. Saaledes indberetter en Opsynsmand i Evanger (Voss), 

 som i 30 Aar har været ansat i dette District, at der først 

 Vinteren 1892 — 93 blev fundet Stolper, der vare borede, 

 men da paa en G-ang 6 saadanne. Det nævnte District har 

 neppe nogensinde manglet denne Art (eller G. canus). 



Denne Trang til Virksomhed tilfredsstille de større Arter 

 ogsaa derved, at de ikke sjelden angribe Tømmervægge paa 

 ældre Huse eller Lader, og de kunne ogsaa herunder anrette 

 virkelig Skade. 



Saadanne Huller træffes jevnlig i de større Dalfører i Lan- 

 dets Indre, eller i mindre bebyggede Egne, hvor Individerne 

 leve mere uforstyrrede. Saaledes iagttog Hr. Thorne Vaaren 

 1887 ved en G-aard paa Vesterø (Hvaløerne) en Udlade, hvori 

 der fandtes 22 Huller, der dog blot havde gjennemtrængt 

 Bordklædningen, og paa en anden nærliggende 8 saadanne; 

 alle vare hakkede, som det her angaves, af Plcus martins om 

 Vinteren. Enkelte af Hullerne vare saa store, at Fuglen kunde 

 faa Plads indenfor, og den iagttoges ofte siddende her og 

 titte ud. 



For at bevare saadanne jevnligt udsatte Steder har man til- 

 dels fundet det nødvendigt at nedskyde Individerne. En Forføl- 

 gelse af Spetterne vil dog efterhaanden neppe blive nødvendig. 

 Efteråt Fyrstik-Industrien har begyndt at consumere de store 

 Masser af gamle Populus tremula, (hvilke altid ere alle Arters 

 Yndlingstræer), og Grundeierne have paa store Strækninger 

 ryddet saa grundigt op mellem disse, at det næsten er Und- 

 tagelse at se et eneste gammelt Exemplar tilbage, ere ogsaa 

 Spetterne hos os stærkt aftagne i Antal. Dette er Tilfældet 

 saavel med de 2 Gecinus- Arter, som især med Dendrocopus leu- 

 conotus og D. major; i noget ringere Grad vil dette maaske 

 spores hos Picoides tridactylus og Piens martius, der ere mindre 

 stærkt knyttede til Lavlandets Løvskove, end de øvrige Arter. 



