32 
gens sträckning i allmänhet är utvecklad, här småningom 
öfvergått till nordsydlig, förefinnas äfven mer och mindre 
utpräglade dalsänkningar i denna direktion, uti hvilka ban- 
linien utan svårigheter kunnat utsträckas. 
Norr om Lembois vidtaga deremot andra terrängförhål- 
landen, som sedan fortvara ända till närheten af Tammer- 
fors; här möta åter serdeles kuperade områden, som ställt 
många svårigheter vid liniens utstakning och sedan vid ba- 
nans byggande nödvändiggjort ett stort antal genomgräfnin- 
gar och sprängningar. På denna sträcka ända till en half 
mil söder om Tammerfors synes porfyrgranit företrädesvis 
bilda den fasta berggrunden; under tiden uppträda likväl i 
underordnade partier äfven andra bergarter, så t. ex. en mil 
söder om Tammerfors grå finkornig gneis, som stryker N4090V 
med 609 fall mot SV och derifrån 2 å 3 verst nordligare 
hymplar af grönsten med gångar af rosenqvarts. I skärnin- 
gen 6 verst söder om Tammerfors station anstår medelkor- 
nig mörkgrå porfyrgranit med inströdda stora hvita ortoklas- 
tvillingar; i denna uppsätter en 35 å 40 mäktig stock af 
finkornig ljusgrå granit, som vid ena kontaktsidan småningom 
öfvergär i ett otydligt begränsadt parti af storkornigt gry 
med urskiljningar af rökqvarts och rosenqvarts och utskjuter 
storkorniga apofyser i den omgifvande mörkgrå graniten. — 
Vid linien, 3 verst söder om stationen, äfvensom i den höga 
bergsträckningen vid södra ändan af Näsijärvi, nordost om 
staden, anstår medelkornig grå vresig gneis, som stryker 
Ö—V med lodrätt fall eller brant stupning mot 5; bär och 
der förekomma i densamma pegmatitgångar, bestående af 
hvit ortoklas, grå qgvarts och stora flasor af svart glimmer. 
Återvända vi nu till Akkas kyrkoby och fortgå vidare 
österut för att slutligen lära känna berggrundens beskaffen- 
het längs linien till Tavastehus, så finna vi att den inom 
