44 Th. Kjerulf. 



for sig viser lagstillinger i skjön skålform, og forsöges her 

 en tilnærmende bestemmelse af den sandsynlige mægtighed: 

 Linien er omtrent 4J mil lang, skjærer i det hele tværs mod 

 strögene. Herfra må trækkes for granit, det store felt og 

 og de mindre, 1 mil. Rest 13 | 4 mil. Heri 13 gange skåj 

 og saddel, eller lagsystemets böige kommer 13 gange til 

 syne. Den dobbelte mægtighed bliver altså i horizontal- 

 retningen målt på en linie af h mils længde. .Regnes fald- 

 vinkelen for 45°, så bliver mægtigheden 



3150'. 



Forudsat, at ingen mindre knæk eller böiger er tilstede, 

 kan dette mål ikke fjerne sig særdeles meget fra virkelig- 

 heden, men vel kunde det være mindre, såfremt man ikke 

 skulde kunne lide på forudsætningen. 



Gulas dal skjærer igjennem denne mægtige lagfölge, og 

 hvad vi her ser i dalvæggene, svarer fuldkomment til denne 

 forelöbige bestemmelse. På lange strækninger sees et en- 

 sidigt fald (at skifrigheden), atter på andre strækninger buer og 

 knæk, Ved nöie eftersyn forbauses man over lagbölgerne, som 

 er forskjellige fra skifrigheden her ligesom i Merakersnævrin- 

 gen, og ligesom söndenfjelds i det eklatante exempel fra Gud- 

 brandsdalen, Holmen, chausseen og skiferbruddets va^g. 



Midt i feltet optræder Singsås granit. Omkring granit- 

 massen kan lagene fölges i en skjön fladbundct saddel, op- 

 stigende på vestsiden ved Kirkvold og nedstigende henved 

 2 mil derfra ved Ydset. 



Med fladt faldende stilling lefler lagrækken sig fra dalbun- 

 den ved Kirkvold (550') til Kværnlifjeld (2575'). Del lifce« 

 ovcrlor liggende, nogle hundrede fod höiere Granås fj eld 

 höfter sig med skjøn skålleining til en noget större 

 synlig mægtighed« Mægtigheden er her altså 

 2200' til 2100'. 



