Om Trondhjems stifts geologi. 75 



som lagenes afleiningslid, men viser sig afliængige af erup- 

 tivernes frembrud. Forbindelsen er altså en direkte o: det 

 hele eller en del af hine de gamle anskuelsers ertsleier, vore 

 ertsårer, skyldes emanationer, som fulgte med og efter erup- 

 tive r nes frembrud. 



Hvor meget eller hvor lidet straterne her selv har afgivet 

 til disse ertsårers masse under eftervirkningemes spil, hvil- 

 ken indflydelse deres bergart, lerskifer, sandsten, kalksten 

 o. s. v. i den særskilte geologiske horizont altså selv måtte 

 have ydet til den fremmede inprægnation, om de maske har 

 ydet rigeligt tilskud af kulsure jernoxydulsalte på visse 

 strækninger — hvortil spor skulde kunne öines i mange af 

 de höiligt forvandlede, i dagen rustplettede skiferes jernspat 

 og dolomitspat — til eftervirkningemes svovlede forbindel- 

 ser, og om af denne vexelvirkning kunde fremgå magnet- 

 jern og svovlmetaller: dette er teoretiske spörgsmål, som 

 kan fremkastes med så mange andre nærliggende, men som 

 vanskeligt kan besvares ved betragtningen af disse ertslore- 

 komster alene, som her foreligger. Ved undersögelsens skridt- 

 vise fremgang i Trondhjemsfeltet har heller ikke jernleieste- 

 derne, som fra först af ved visse eiendommelige forhold ind- 

 böd til sådan ordning, kunnet ordnes med straterne. Også 

 jernleiestederne tilhörer forskjellige horizonter. De er få og 

 hidtil lidet opsluttede. Efter at have vundet frem over större 

 strækninger end tidligere og dermed også til större tryghed 

 må undersögelsen fastholde som sin erfarings resultat, at hine 

 nævnte ældre, fra bergmester H. C. Ströms tid nedarvede tre 

 hovedsætninger ikke længer er holdbare, idet nemlig disse 

 ertsforekomster 1) ikke er leier, 2) ikke (indes kun i visse 

 skifere, og 3) ikke er enslidige indbyrdes og enstidige med 

 lagene; men de viser sig, folgende de yngre eruptivers linier, 



