160 Th. Kjerulf. 



vatn i nord findes de störste lavamarker på Island (udåds- 

 marken) Odådahraun, fast 1 bredegrad langt og \ bredt. 

 Det strækker sig sydover helt til foden af Islands störste 

 jökelmasse, Vatnajökel i sydostfjerdingen, og indtager om- 

 trent halvdelen af dennes rum på kartet» Med udbrud i denne 

 öde strækning, hvor der ikke findes græs for kreatur, har 

 man ikke kunnet holde så nöie regning. En stor del af la- 

 vaen er visselig fra selve Trölladyngja. 



På flere paratelle linier lobende i nordsydlig retning 

 ligge folgende udbrudspunkter : 



Krafla, Leirhnukr med flere udbrudssteder sees öst ved 

 det store Myvatn, erindret i navnet mellem sommerreisende 

 for sin mængde myg. Her kjendes fra mindst 7 navngivne 

 punkter foruden de nævnte : Hitahöll, Bjarnaflag, Horsadalur, 

 Reykjalidarsættur, Hverfjall mange udbrud i en periode mel- 

 lem årene 1724 og 1730, dernæst 1748—52, og nu på et 

 nyt sted i Österfjeldene, febr. -marts 1875 og 4 april 1875, 

 ligeledes öst for våndet. 



Ved Krafla, som efter hin periode har hvilet, var svæl- 

 get Viti (Helviti) i stærk virksomhed som solfatara eller na- 

 turligt svovlværksted endnu i 1814, syntes næsten hendöende 

 1846, men gav atter tegn til begyndende virksomhed i i860, 

 da Preyer og Zirkel besögte stedet. Det er også nær Krafla, 

 at man ser det navnkundige obsidianberg, en gammel ström 

 af den fuldkommen glaslignende sorte lavamasse obsidian, 

 som romeren Obsidius först bragte fra Afrika, og som Is- 

 lændingerne kalde hrafntinna (ravnesten). 



Videre længcre syd findes Kitteln (Paijkull) og Dyngju- 

 fjeld (hin framri), fra hvis vestre side berettedes om udbrud 

 i vinteren 1874-75. 



Fremdeles længer syd på disse patalelle linjer ligger 





