26- ( > C. de Seue. 



Uitfjeld, der ligger lige op for Dunderland. Overskyllede 

 af regnbyger med enkelte solglimt imellem tog vi opad 

 fj' ildet. Opgangen er steil, men ikke synderlig vanskelig 

 nlr man har kjendtmand med, hvilket jeg dengang, den 

 eneste under mit ophold i Rånen, havde været så heldig 

 at få. Fjeldet består nederst af en temmelig mørk kry- 

 stallisk kalksten, der imidlertid på det sted, hvor jeg gik 

 op, ophører ved en høide af ca. 1500 fod. Høiere op er 

 Ijergarten granitisk. Denne samme bygning har sandsyn- 

 jigvis fjeldet på en stor strækning, hvilket vistnok er årsag 

 1 il det her hyppigere forekommende fænomen, at elvene 

 på længere strækninger løber under jorden. Om dette 

 forøvrigt lidt mere nedenfor Pilegrændsen bestemte jeg til 

 2287 fod. Veiret bedrede sig kun lidet, og på toppen af 

 fjeldet (4956 fod (?), ) hvor vi i håb om en blidere him- 

 mel opholdt os i 3 timer, havde vi sne- og sludbyger af- 

 vexlende med solglimt og en vind, der efter daglig tale- 

 brug måtte benævnes orkan. Under sådanne omstændig- 

 heder var det naturligvis ikke tale om at benytte det 

 medbragte fotografiapparat. Her havde været storartede 

 prospecter at tage. Mod V og NV Svartisens sønderrevne 

 former hængende ned over de steile og mørke fjeldsider, 

 mod N Bredikfjeldet, Magdajok (?) og de vikle Storradals- 

 fjelde med trange og uhyggelig mørke dalfører imellem, 

 mod NO Tispådalen og Bjeldådalen og mod O den store 

 og frodig udseende Dunderlandsdal med den rolig strøm- 

 mende elv, og alt dette i en belysning, der næsten øie- 

 blikkelig kunde vexle fra det mest glimrende solskin til 

 den stærkeste skygge. Svartisens østlige grændse må sæt- 

 tes ved Bredikfjeldet. Det er dog muligt, at de store sne- 

 fonner her ikke står i umiddelbar forbindelse med hoved- 



