Undersøgelse af Svartisen 2 '59 



bræen, men er adskildt fra denne ved Blakådnlen, som da 

 måtte gå umiddelbart over i et dalføre fra den modsMte 

 kant, der fører ned til Beieren, men i alle fald er det 

 snebare parti mellem de vestlige og østlige snefonner meget 

 smalt. Disse østlige snefonner er af udstrækning ikke 

 ubetydelige, maske henved en par □ mil, men deres mæg- 

 tighed er vistnok meget ringe, thi de gletschere, som jeg 

 så her, er hvad størrelsen angår for intet at regne; de 

 mdfødto kaldte dem dog med en vis ærbødighed „svære 

 bræer" eller „styg svartis." Sin største mægtighud har 

 ganske vist bræen på vestsiden af fjeldmassen; jeg anser 

 det tvivlsomt, hvorvidt der på sydostsiden forekommer en 

 eneste gletscher af første orden, det skulde da være i 

 Blakådalen og Stormdalen. Svartisens største længdeud- 

 strækning er neppe meget over 5 mil, nemlig fra Svartis- 

 vandet i SSV til Beieren i NNO; den største bredde iore- 

 kommer rimeligvis mellem Bredikfjeld og Melø, hvor bræen 

 vel må være omlr. 2 mil bred. At de største gletschere 

 forekommer på nordsiden og vestsiden (Beie ren, Melø 

 Rødø (?) og Vest-Ranen) kommer neppe alene af havets 

 nærhed, men må vistnok også være begründet i høidefor- 

 holdene. Dette slutter jeg af forholdene ved Justedalsbræen 

 hvor de største gletschere forekommer på østsiden, uagtet 

 vestsiden uvivlsomt får betydelig mere nedbør; men østsi- 

 dens gletschere har her meget større tilløbstrakter end 

 vestsidens. Nu tør det vel være udenfor al tvivl, at ned- 

 børforholdene ved Justedalsbræen og Svartisen er temme- 

 lig overensstemmende, hvad de relative mængder på øst- 

 og vestsiden angår; følgelig kan ikke linien gjennem de 

 høieste punkter af Svartisen ligge forholdsvis så langt mod 

 V som tilfældet er ved Justedalsbræen. Hvad disse bræers 



