358 A. Blytt. 



europas Sletter. Da Isen veg tilbage fra Strandene, ind- 

 vandrede en Flora, som lignede den, der nu smykker 

 Spitsbergens, Nordgrønlands og Melvilleøens Ødemarker, 

 smaa nøisomme tuedannende Urter, som ofte udfolde en 

 Pragt af Blomster, der have de reneste og dybeste Farver. 

 Saa kom Graavidier, Ener og senere Birk og Hæg og Rogn 

 med en Skare af nye Indvandrere, Torven begyndte at voxe og 

 den arktiske Flora at tilbagetrænges. Men Varmen steg, 

 Isen smeltede omsider mere og mere. Alm og Hassel, 

 Lind og Ask og Løn og andre kuldskjære Løvtræer kom 

 med en Mængde Arter, som voxe i deres Selskab. Den- 

 gang var Klimatet tørt. Men da Landet steg videre, kom 

 et nyt Omslag. En stor Regntid begravede Løvskovene i 

 Torv; da kom Rævebjelde (Digitalis), Benved (Ilex) og de 

 andre Arter, som vi nu især finde i Vestkystens regnfulde 

 Egne. En tør Tid fulgte paanyt, og Fureskov voxte paa 

 Myrene. Atter kom en Regntid. Fureskovene begravedes 

 i Torv. Og under disse sidste Vexlinger i vort Klima kom 

 sandsynligvis den Del af vor Flora, som er eiendommelig 

 for de laveste sydligste Egne. 



Vor Flora har faaet et ensformet Præg, fordi nogle 

 faa Arter, der vare ufølsomme for Klimatets Afændringer, 

 lidt efter lidt have erobret en Plads, som der nu ikke er 

 nogen Grund til, at de skulde opgive. Men hist og her, 

 paa de smuldrende Skifere i Fjeldegnene, i de fugtige Fjeld- 

 lier og Skovdale, i ulændte Urer under bratte Bergvægge, 

 paa Vestkystens Lyngmarker, paa Skiferbergene ved Chri- 

 stianiafjorden, paa Kystklipperne i Christianssands Stift og paa 

 Strandkanternes Grus og Sand finde vi Rester fra disse svundne 

 Dage, Rester, som fortælle, hvorledes vort Land lidt eiter lidt 

 har erholdt det Pkuitedække,der nu klæder voreFjelde og Dale. 



