tehdáž (nebyl), kdo komu spomáhá, kdo přítele neb sauseda jak a čím retuje, 

 ano všem všudy v zasutých ohněm ulicích a branách, kromě jediné brány, 

 úzko a těsno bylo. O čemž by ti, kteří z prostřed ohně u velikém strachu, 

 vida, že jim neb shořeti neb s pomocí boží a jeho sv. angelův ujíti, i skrze 

 plamen vyskákali, uměli co povědíti! Samý pláč a křik s žalostivým na- 

 říkáním i rukama nad sebau lomením, a tak téměř všech, kdo jak mohl 

 pro zachování hleděl, utíkání za útočiště bylo. Žádné tu rady, cesty a moci 

 lidské k odolání té z řídká slýchané náhlosti ohně, kteréž podobné žádného 

 v. tom městě člověka oko nevídalo, se nenacházelo. Neb jaká síla a moc 

 býti může k překážce tomu, co moc boží působí a činí? Jistě že, vyjdi 

 ten oheň buď z příhody aneb zlých lidí původem, však to tak kvapné toho 

 města beze vší zástavy jako nějakého strniště v krátké chvíli popálení a zdí 

 vnitř i zevnitř poboření, že se jest to patrným božím dopuštěním a mocí 

 dalo, nic k víře nepodobného není. Ješto kdy by jaký hauf nepřátelských 

 osob svobodně a zjevně to město pálením a bořením plundrovali, takové 

 a tak spěšné na všem všudy zkázy nikterak dovésti by nemohli. Již pak 

 na zej tří a dále po ohni jaká žalost! Jak smutné jedněch na druhé vzhle- 

 dání, bolestně na svého statku ztrátu, na zkázu obydlí, na dítky obnažené 

 patření, kdež nebylo k čemu a poč sáhnauti, več se a dítky obláčeti, nač 

 položiti, kde hlavu i život před neřestmi povětří skrýti, kde pozůstalý 

 dobytek a co kdo z ohně vychytil, ochrániti, odkud stavení začíti, aneb 

 aspoň nač pomysliti, kdo komu co poraditi aneb čím pomoci! Kdo by 

 ty těžkosti a bolesti, jaký (sic) byly, vypraviti mohl?" 



„A teď hle po druhé na den seslání Ducha sv. léta tohoto osm- 

 desátého druhým podobné náhlosti ohněm, v němž do sta domů a dvorcův 

 předměstských, tak že i tu mnozí sotva s hrdly do pole zutíkali, popelem 

 položeno jest!" 



Požáry tyto Záhrobského zastihly „mezi samým spisováním" hry 

 „Heli". Proto také, vydávaje ji, o nich jakož i o zkáze mravův, 

 co příčině prý toho trestání božího, tak široce se rozepsal. 



V Klatovech patrně veliké požíval vážnosti. Sám zajisté mohl 

 se takto pronésti : „Již plných třidceti let (v písařství) jsem vytrval 

 a v témž povolání a náležité lásce a šetrnosti jsa držán, zase také 

 osobu svau (bez marné chiauby mluvě) i doma i přes pole mnohé 

 práce z dosti skrovné (sami víte) záplaty sám vedl a snášel, i po- 

 savad, ač již s ustáváním, jich se dotýkám. S vámi, bych řekl v štěstí, 

 dím raději v jakémž takémž odpočívání, říkával' jsem: O Meliboee, 

 Deus haec nobis otia fecit. S vámi také v protivenstvích a odkud- 

 koli přišlých zármutcích i škodách (jichž se neumenšuje) přivykal 

 jsem říkati: O socii, o passi prauiora, dabit Deus his quoque finem!" 



Dobu, kdy zemřel, zjistiti sme nemohli. L. 1589 již byl mrtev, 

 jelikož jméno jeho v tituláři toho roku vydaném více se neuvozuje. 

 Zato se v tituláři tom klade Pavel Záhrobský z Těšínu, ne- 

 pochybně syn Janův, soused a též radní klatovský, kterýž 1. 1625 



