Bil 



novořec. tta). Tvar T (i) se má k 3? (i) *), jako minuskule k majus- 

 kuli; jiného, než pravopisného (nikoli hláskoslovného) rozdílu mezi 

 nimi není, ani v Z. E., jak dokazují četné příklady. 



Pravopis těchto dvou i (h a i) a jich spojení s pahláskami *& 

 a h (m, w, lh, hi) je v rozličných rukopisech dle času a místa, a 

 hlavně dle písaře a školy rozličný, více méně pravidelný, až i zcela 

 nepravidelný. Tak teste Jagic „oba znaka 5 i V upotrebljuje assem. 

 mješovito, u jednoj te istoj rieči sad ovako, sad onako, bez pravila . . . 

 Zato se i cirilski dvoglas n izrazuje pomiešano, čas kao °-8T čas 

 kao °85 K (A. E. XIIL). Jsou však i v A. E. jistá pravidla pravo- 

 pisu těchto písmen (Jagič sám se dotýká tří: a) T 8 jako v Supr. X., 

 b) Í5 v násloví a c) °-8T v N. sg. m. adj.), ale při nespolehlivém 

 vydání Záhřebském těžko stanovit pravidla. — Též o Kyjevském 

 zlomku hlaholském prof. Srezněvský (v příloze k „Zápiskám cis. akad. 

 nauk" v Petrohradě, 1876. I.) podotkl, že se tam těch písmen užívá 

 bez rozdílu ; a já jsem tam pro ta písmena našel podobná pravidla, 

 jaká v té věci platí i v pravopise ruském (Č. Č. M. 1878. III. 331, 332). 



A podobně, jako v hlah. zlomku Kyjevském, ne však zcela tak, 

 je to i v Z. E., kde se píše pravidelně a důsledně: 



1. 2? = h (Jagic = l\) a) co číslovka: § z= 10; (ale 

 cyr. h. = 8). Jagičovo .i. náhodou též zz 10, neb co číslovka je 

 hlah. § = cyril. i == 10. 



b) v násloví, před souhláskou i před hláskou, a tudíž ovšem 

 vždy ve spojce í (et), íko, íkh, ira^e (quia, ubi) a p., v předl. 131, 

 v přísl. í$e (ubi), icKotiH, ícnsuih, ícKph, v zájm. íme (qui), im atd., 

 v slovesích Íth (ire), im$th, Siiam, ickäth a p., v podst. Smx, íro, icthmä 

 a p. a ve vlastních (cizích) jménech : íc, ík>#i, íwít», íiih, iíiite, ikh*, 

 icaaKt, Sejít, íapb (!), ítKOKt, íoiia, topenu, íocmjrE, Íosm-e, iepei, íepeim* 

 a p., vyjma několikkráte hc a pravidelné střídání pod 3. a) b). V Assem. 

 E. naopak v násloví převládá S. 



c) po hlásce, a tudíž i po % a u : e\ (ano), ei (D. sg.), bi pai 

 (L. sg. L. XXIII. 43), OGmai (J. XVIII. 39, XIX. 40), ctoit* (J. I. 

 26, VIII. 44), boiiih (L. XXIII. 36, J. XIX. 2), ^seoÍnhkt* (J. X. 1. 

 XVIII. 40), HaíiihiiHWL (J. X. 12, 13), bt> tbín« (J. VII. 3, Mt. VI. 6), 



*) Abych se v příkladech příliš nelišil od Jagicova vydání, t. j. jeho tran- 

 skripce, tož za minuskuli zde kladu i (s tečkou) a za majuskuli i (bez 

 tečky), protože má obyčejně znaménko (c), podobné řeckému přídechu sil- 

 nému. Za S zas dle Jagiče (ovšem též nesprávně) zde kladu H. 



