813 



jako TpeTH (L. XXIV. 21, 46), moch (J. I. 46), bt» bhtshh (J. I. 28) a p. 

 V Assem. E. naopak po souhlásce před hláskou převládá T. 



3. Sse střídá s S pravidelně a důsledně v následujících 

 případech : 



a) Náslovné S? (1. b) po spojce 5? (et) se mění (slábne) v 5, 

 jež před hláskou i zcela mizí (splývajíc se spojkou 3?): í Hrne (Mr. 

 I. 36, IX. 37, L. IX. 48, XXI. 21), í hm> (J. IV. 37), í hm-l m (L. 

 VIII. 54), i h A h (L. V. 24, J. VIL 3), S h ä c (L. VIL 8. XXIV. 12, 

 J. VIL 53. VIII. 1, IX. 7), i HA€íKe (J. VIL 36), í hcthhk (J. I. 17, 

 VIII. 32, XIV. 6), í hm*™ ímauih (L. XVIII. 22), í HCKaauie (L. XXII. 

 6), í mi.™. (L. XI. 10), i H3H A e (L. VIL 17, Mr. I. 26, 28, II. 13), 

 i H3hM* (Mt. VIL 4), S H3G*Aer& (Mt. XIII. 12, XXX. 29), í hsb-e^ 

 (L. VI. 13), í h3zi*3-l (Mt. XIV. 29), i H3rotiHTi> (J. X. 3), í híkashat-e 

 (L. XXI. 12), í hchmhh ca (L. I. 41), i hchob^-k (J. I. 20, L. XXII. 6), 

 í HCTone (L. VIII. 33), i Hcnpouib (L. I. 63), í HCKOtihYABafofi ca (L. VIII. 

 23), í Hutai* (J. XII. 40), i hc-lidct* (J. XV. 6), í Hcwuia (Mt. XIII. 

 6), i HuihiVLuiei.rL (L. VIII. 27, 33), ano i spojka S po téže spojce 



klesá v S: í h chí (a i tito, Ostr. jen: h ch, J. XVII. 11); dále í Hca 

 (Mt. XXVII. 20), i mm (L. IX. 30), S Hio^ia (Mt, IV. 25), í híimíhc 

 (Mr. I. 5), í uKOBa í oatiiis (L. VI. 14, Mr. III. 17), i ukobži s^h^eoßj 

 (L. VI. 15), í lOftfi ít.kobívk, í HK>ft& iciíjpHOThCKiwo (L. VI. 16, Mr. III. 



14), í OüH'lli í HUKOBA (L. IX. 28), í HOAHOy • HtKOBOV (L. VIII. 51, 

 Mr. I. 29), i HCílKOMh í tKOBOMh (Mt. VIII. 11), i och^-r (Mt. XIII. 

 55, L. II. 16). Ale po jiných hláskách zůstává náslovné 3? nezmě- 

 něné: a inu (J. IX. 9), rh íiih (J. XVIII. 34), ne b-e tboc kh im* (Mt. 

 VIL 22), oifveHHifH íoanoBH (Mr. II. 18) atd. 



b) Náslovné 3? (1. b) po předraženém ti neb po souhlásce 

 spojené předložky se mění (slábne) v 5 i v u (což souhlasí s 2. b): 

 b-l iihsue (L. XII. 46), *o utěrce (Mt. V. 26), w\ m, (L. XX. 19, J. 

 VIL 30), ci HHMb (L. XXIII. 32), bi iihx-l (L. XXIV. 4), kt> hhmt» 

 (L. XXIV. 5), ce mi.ma (L. XXIV. 15, 17), bmhth (L. XXIV. 26), 

 Í3HTH (J. I. 44), OTHA6 (L. I. 38, XX. 9), b-eshiutctc (J. VIL 36), 

 Bl3HCKÄlUa (L. XXII. 10), Bt3LMH (Mt. IX. 7), Bfc3bMHTe (Mt. XI. 29), 



B13LM-L (L. V. 25, Mr. II. 12) atd. 



Ale ovšem po hlásce (i po ü) třeba spojené předložky zůstává 

 náslovné 3? bez proměny: hü iiia (Mt. XII. 21), 3a íiia (J. XV. 21), 

 bi íwa (Mr. IX. 37, J. I. 12, XVI. 23, 24, 26, L. XXIV. 47), bt»Íh* 

 (adv. L. XXIV. 53, Mt. XVIII. 10), b* in* BbCh (L. IX. 56), b* Ícthh* 

 (L. I. 3, XXIII. 47), ei icKOvuieHfee (L. XI. 4), bi ica (J. XII. 11), 



