315 



4, 50, ale 59), oxiuiíkt* rae hc (Mt. IV. 12, VIII. 10, 18), clkoiiys hc 

 (Mt. VIL 28, XXVI. 1), tce* hcc (Mt. VIII. 29), peve hc (Mt. VIII. 13), 

 cTfmfiiine hcä (Mt. XXVII. 54), npocThp^ pKKK hc (Mt. VIII. 3), peye 

 6mov hc (Mt. VIII. 4, 7, 20, ale 34), «ano h norovBami (Mt. XII. 14), 

 ovno^oBnisi h (Mt. VIL 24), \ci\<nnm h (Mt. VIII. 7), kocnä h (Mt. VIII. 

 3, Mr. VIL 33), ovshp* h (Mt. XXVI. 71), ob^tc h (Mt. VIII. 13), 

 CLf>*TOCTe h (Mt. VIII. 28), npociwBHCTe h (Mt. IX. 31, ale sr. L. XIX. 

 46), úrovně h (Mt. X. 12, ale 4), B-LBpt3*Tc h (Mt. XXV. 30), 

 bi3eoyahuia h (Mt. VIII. 25, ale sr. L. XX. 11), BinpocHuiA h (Mt. 

 XII. 10, J. I. 21, ale 25, a L. XX. 21), bc^ohiä h (Mt. XXVI. 57, 

 XXVII. 31, ale sr. XXVIII. 13), oc^huia h (Mt. XXVIL 3), npt- 

 Adiuia h (Mt. XXVIL 18, ale sr. 28, 31), iioatw* h (Mt. VIII. 31, XIV. 

 36, XV. 23), xoymwä h (Mt. XXVIL 39, ale sr. 30, 36), moha h 

 (Mt. VIII. 5), xotä h ovbhth (Mt. XIV. 5, ale sr. L. X. 25), ícKoifuia- 

 tfcuiTe h (Mt. IX. 31), rh^biuic h (Mt. XIV. 26, XXVIII. 17, ale L. 

 XX. 14), no3n.\Bi>uie h (Mt. XIV. 35, ale sr. L. XX. 10), ciBzíhKiuic h 

 (Mt. XXVIL 28, ale L. X. 30), ocTaBhiue h eusimuiä (Mt. XXVI. 56, 

 ale L. X. 30), cLKasaBiuie h (Mt. XXVIL 2) atd. s výminkami. 



Toto pravidlo jaksi odporuje jinému (1. c); ale při původním 

 psaní in continuo snad i pravopis napomáhal rozeznávat začátek a 

 konec slov, což je důležité, zvláště u přechodníkův (viz poslední pří- 

 klady a srovnej s nimi podobné). 



P o z n. Konečné 8 před takovým 5 (eum) zas obyčejně se mění 

 v T, aby dvě 5 za sebou nenásledovaly: bh#iltí h (L. XXIII. 18), 

 BinpocHTi h (J. XIII. 24, L. IX. 45), npHKCCTi h (L. XVIII. 40, ale 

 sr. Mt. XXVIL 1), npoHhui h (L. XXIII. 21, ale J. XIX. 15), bikoskí h 

 Mr. XV. 46), Binpoci h dep* (L. XVIII. 18, ale 40) a snad ještě 

 jiné. Při BinpocH teiom (Mt. XXVIL 11) náslovné S? slova ífceyoijt 

 po konečném 5 zcela zmizelo, t. j. sesláblo a splynulo s ním, jako 

 na mnohých jiných místech (N. sg. m., L. sg. n. G. pl.) dvě i (8 V) 

 splývají v jedno 5 (neb i T), viz výminky při 2. c) a sr. 3. a). 



4. Rozdíl mezi majuskulí 2? (Jag. i) a minuskulí V 

 (Jag. i), jeví se pravidelně a důsledně v následujících případech: 



a) Co číslovka (10) přichází vždy jen majuskule (viz 1. a), 

 nikdy minuskule. Proto Jagičova „transcriptio alphabeti glag. charac- 

 teribus cyr., quse in hoc opere adhibetur" (XXXVII), mimo 

 jiné, už vytknuté, ani v této věci není správná, uvádějíc vedle majus- 

 kule i minuskuli co číslovku: „T = 10", cyr. „i z= 10" !, což v Z. E. 

 nepřichází ani jednou (v Assem. E. též jen X). 



