318 



(J. XIII. 20), ciBtfrfcTeftbCTBOYi ° 3hMi (J* XVIII. 23) a p., cf. Mr. 

 XIV. 42. 



5. Jako po hláskách vůbec, tak i po % a h se střídá SsT, 

 ovšem také jen v koncovkách přídavných jmen (nikoli v kmeni slov, 

 kde panuje pouze minuskule), a sice tak, že na konci slov i zde 

 z pravidla stojí minuskule (sr, 4. c), a před konečnou souhlá- 

 skou buď minuskule (jako po 5 v 4. b) neb majuskule. Tedy bez 

 patrného a důsledného pravidla hláskoslovného, jehož tu prof. Jagič 

 hledá, řka: „in it quasi duplex sonus inest. ut sit vera diphthongus, 

 ti simpliciter sonát, eodem scilicet modo, ac russicum h in chrV 

 (XXIV). Ale už jeho vlastní příklady se tomu příčí: í c*$e iiptTBu 

 (L. VIL 15, nikoli 17), prý „idem fere est, ac si in lingua russica 

 MepTBOfi pro usitato MepTBiii scriberes atque pronuntiares, quod 

 etiam codex noster confirmat, cum L. I. 72, 3sbíti ctoh (? v texte 



mm 



ctoí !) cboí scribitur, lege: 3aB*Tt cbatoh (id est cbätu) cboh" (XXV). 

 Tu sluší podotknout, a) že „MepTBOfi" v ruštině není téměř ani možné, 

 neb má přízvuk na první slabice, a tudíž se vysloví a píše jen Mép- 

 tbhh (m/ortvý); proč prof. Jagič nevolil vhodnější příklad: 31*11 yki 

 (Mt. XII. 35), rus. 3JI0H q., neb b* ctxi rf>a#b (Mt. IV. 5), rus. cbh- 

 Tofl r. (větší výběr tu asi také není!), b) Volený doklad ctoí cboí 

 je právě proti Jagičovu pravidlu (ale ovšem ve shodě s naším pravi- 

 dlem 1. c) a 4. b) v texte psán minuskulí na konci, a tedy nikoli 

 „id est cbätii". Lépe by se tu hodilo „bi onu bhy-lhoi (Mt. XVIII. 

 8), s majuskulí na konci, ale to náleží k pozdějšímu hlah. doplňku, 

 o němž tu není řeči, protože se v pravopise velmi neprospěšně liší 

 od původní hlah. části Z. E. 



Konečně prof. Jagič sám, ovšem z nouze, klade majuskuli roven 

 minuskuli: „In mollitér autem pronuntiandis syllabis eadem est ratio 

 contiguarum vocalium li sivé bt," (XXV.). Ovšem m (s majuskulí na 

 konci) přichází jen jednou (a to, myslím, chybně): oypphi (Mt. XXVI. 

 68) ; kdežto jinde všude přichází pravidelné hi : omoym (Mr. XIV. 20), 

 ciTBO^hi (L. X. 37), cf. ciTBOf* (L. X. 25, XVIII. 18), bcku (Mr. XV. 

 37), Eoabi (L. XXII. 26, 1. 129. b), bäiii™ (L. IX. 48), esku* (Mr. XV. 

 39), rpäiÄfiiiiTbi (Mr. X. 30, L. XVIII. 30) ; ano dvakrát i chybně místo 

 li: ocMbi (L. I. 59) a MimocfuftM (L. I. 78, cf. L. VI. 36). Koncovka 

 -bi dle prof. Jagiče „propemodum significat ei, ut ex exemplis elu- 

 cet" : orwb iierauiÄiiiTei (Mr. IX. 43, 45, s minuskulí!), Kf>tni\ei (Mr. I. 7). 

 Ale proti domnělým dle toho tvarům Jagičovým: „oyppei, rpA^uiTei, 

 boi\6i, oMOYci, Benci, BAUJT6I (veskrz s majuskulí na konci!) stojí v texte 



