319 



skutečné tvary na ni (veskrz s minuskulí na konci): omoyhí (Mt. 

 XXVI. 23, cf. o W Hif Ostr.), b € i\hí (Mt. IV. 16, V. 19, XXVIIL 2, 

 Mr. XVI. 4, L. I. 32), Beim (J. XIX. 31, Mt. VIII. 24), boahí (Mr. IX. 

 34, L. VII. 28, XXII. 24, 27, Mt. XI. 11, XVIII. 1, 4, J. VIII. 53, 

 X. 29), eo/ih (J. XV. 20, XJX. 11), Barnim (L. IX. 46, Mr, X. 43, 

 cf. ao V YHÍ (Mt. XII. 12), bskIh (J. X. 36, Mt. III. JL6, IV. 3, 4, 6, 



V. 9, 34, XXVII. 54, L. I. 35, IV. 41, XII. 9), b^h (J. I. 34, 36), 

 i Erci (J. I. 29, VI. 33, XI. 4), Kaními (L. XI. 22), Kfunaii (L. III. 16), 

 onierih iierawtfujTHMh (L. III. 17); dodej ještě: xkeei iiímib müctoiäiut 

 (hí? Mt. VI. 11.), dle npwh nfuuiBirEiiiHi (L. X. 11.) a srovnej: nf>i- 

 BtíuiH 3anoB^bi bc^xi (Mr. XII. 29) a nf^BniuiH bec*?cb 3juiokt,aiií (Mr. 

 XII. 30), npurpitiiieiihi emujhvl (Mr. XI. 26), cErp-Eiueiim kjiiihvl (Mt. 



VI. 15), ce op^sKhii.iH i ftf>bKOi\hMH (Mr. XIV. 48) a c% o^jkhí í ftj>E- 

 koh'mh (Mr. XIV. 43), oyBhicTBa (Mr. XV. 7) a oifEHicTBO (L. XXIII. 

 19, 25). 



Někdy se oba tvary blízce střídají: kuto U-l bauithí eh e-em-e 

 (L. IX. 46) a trne eo meiihí gct-l bce^ bí\ce, ch ecu baujteí (L. IX. 

 48), KOTOßii . . fox, . . BoaJH (L. XXII. 24) a eokbí bace p b^cte eko 

 i meiihí (L. XXII. 26) ; sr. výše Mr. XII. 29, 30 a Mr. XIV. 43, 48. 



Z těch příkladův, tuším, vysvitá, že eí spíše znělo jako české 

 í a že eí : xi zz í : ý. 



V. Prof. Jagič též mylně vykládá vedlejší tvary: Ys^wTeí.x* 

 (J. V. 3), y.uyjiitcÍmt. (L. II. 38), c<vEiumiiTeÍM-E (Mr. IV. 24), wl- 



ftlilAUJTeíwE Cíl (L. XVII. 9), nOCEIUB^UieilTE NU (J. I. 22), BB3AeffiAHJTeilvll» 



(J. VI. 11), itfiftHiTeiiib ca (L. XV. 10), „quse ex yji,y>uitm,vl, iiiijtim- 

 uiTbiivfE, nocEnaBxuibíMi, BESnejKAiiiTEiwE fluxisse credo, quamvis etiam 

 per analogiam nominativi pluralis explicari possint. At vero iia^iáR- 

 iuteim-e optime respondet dativo aiBairawE". Ale a) „hs^kewteiml 

 není tvar skutečný, alespoň v Z. E. nepřichází ani ostatní jemu po- 

 dobné, a proto ho nelze srovnávati a s ním počítat; b) YjfmiiiTeí,vL atd. 

 nevzniklo „ex yutjhtmve atd." ale spíše naopak, t. j. e nevzniká z e, 

 nýbrž e slábne v e; c) výklad těch tvarův z Nom. sg. neb pl. je více 

 praktický než vědecký. Jak se takové tvary vysvětlují organicky, 

 dokazuji obšírněji jinde (O sklonění přídavných jmen slovanských 

 se vzhledem k ostatním jazykům příbuzným) ; zde podotknu jen toto : 

 V Z. E. přicházejí vedle obyčejných tvarův přídavných, t. zv. 

 určitých, vlastně dvoučlenných, v některých pádech ještě vedlejší tvary : 

 N. A. sg. m. a) -hí, h, b) ei, eí, L. sg. m. a) -híme, -hme, b) -eiMb, 

 N. pl. m. a) -hí, h, b) ei, G. L. pl. a) hi>e, hjcx, b) eí?cE, D. pl. 



