320 



a) -hímx, hmx, b) -eíiix. Tyto vedlejší tvary jsou v poměru k oby- 

 čejným řídké, nejčastější ještě v N. pl., ale v N. A. sg. m. s -ei 2, 

 s -bi 7, L. sg. m. 1, v G. L. pl. 1, D. pl. 5, a liší se od obyčejných 

 tvarův tím, že jich první člen (t. zv. zakrnění, Stammauslaut) nesklá- 

 něny (pouhý kmen, čili in neutro) není spodoben a stažen s násle- 

 dujícím í druhého členu (přivěšeného zájmena), tak že L. sg. m- 

 (o €AHtiOMh rpíuihHHi|*) KüHftuiTGiMh ca (L. XV. 10) se rovná staro, 

 ruskému L. sg. m. B'B cjraBHoeart ropojrli (Byl. Olon.), b'b ^HCToeMt 

 nojrí (H.IM Myp. IL), bo towl norpeoíJ bo rjiyóOKoeMi (Itoa Myp. II,), 

 bo napy-^HMy .lomajíHHoeM^ (Ehbh Myp. III., V.) a p., jako G. sg. f. 

 otx oóí^hh otx Äoaroet (Busl. 242), h otbí^tl Haßo CHJiyniKH 

 BeJiHKoei (Ejibs. Myp. V.) atd. Nestažené Kai^iiiTeÍMb ca (L. XV. 10) 

 se má k staženému bx Top^eMh (L. XVI. 12 i Assem a Ostr.), no 

 ToifSKfteMh (J. X. 5. i Assem. a Ostr.) a k jednočlennému ksh^uith cä 

 (L. XV. 7), jako strus. CJiaBHoeMi a p. k nynějšímu oiaBHOMi a jedno- 

 člennému cíiaKbM*. V KaiÄiDTeiMh ca (m. KiximujTe-iervib ca) se střídá, k vůli 

 předcházející hlásce, ic s i (re <C i), jako noeiix neipa (Mt. XXVI. 37, 

 Ostr. notmx) a iioÍmx i cahhx (Mr. VII. 33, L. XVIII. 31), npHCMiuie 

 cxpeßpo (Mt. XXVII. 6), Ostr. npHHMxiiic, nptfiMxuic cxpeßpo (Mt. XXVIII. 

 15), cf. BAHHTb, c-bMOTpHHWb a p. (Mik. Form. 46, 47), a bi cca* 

 P^komximx . . npH ifapH (ActiíH BnxrnpxcKxiiix (tamtéž XXII.) a pod. L. 

 sg. m. n. pol. mir. a nčes. Podobně bi po#B ccmb npni\ioEo#iiiiih (Mr. 

 VIII. 38, i Assem a Ostr.), nikoliv „von einem subst." (Mikl. o. c. 85), 

 nýbrž přídavného np^nioBO^H -tra, -*ie (jako 3xao#fcH, *ia, *ic male- 

 ficus, a, um, cf. 3b2io#EHiiH Supr. 69, 6), sr. pojjx hakíb-b í inoBo^tH 

 (Mt. XII. 39), po$x 3xzixi np*znoBOA*H (Mt. XVI. 4), přičemž je to 

 zvláštní, že zde, po kmenovém u, první člen se sklání tak, jako druhý 

 člen po neskláněném prvním (e). 



VI. Prof. Jagič píše (XXV.) : „Discrimen quod inter xi (s ma- 

 juskulí) et xi (s minuskulí) statuendum esse censeo, in nominativo 

 singulari mase. gen. plerumque apparet . . . Occurrunt tarnen praeter 

 nom. sing, etiam alii casus cum xt u (s majuskulí), totiž J. sg. m. n. 

 a G. L. D. a J. pl. Dle toho by se mohlo soudit, že v N. sg. m. 

 panuje koncovka xi, a jen výminečně také xi, v ostatních pádech zas 

 pravidelně xi a výminkou xi ; ale ta věc se má poněkud jinak. V Nom. 

 sg. totiž i zde převládá xi (s minuskulí dle 4. b a 5.), a sice asi 

 70°/ ; v ostatních pádech však, před konečnou souhláskou, převládá 

 zas xi (s majuskulí, též dle 4. b a 5) a sice v G. L. pl. asi jako 

 18 : 10, v D. pl. 7 : 2, J. pl. 3 : 1 a v J. sg. 9 : 1, tedy v celku asi 

 jako 37 : 13, z čehož zároveň vychází, že pouhého N. sg. je asi jednou 



