323 



obyčejně 5, zřídka X (a V jen v ii, jako Z. E.), kdežto „u Glag. 

 Cloz. pretežniji je T" (Assem. E. XIV). 



Na základě toho tam prof. Jagič rozumuje ku podivu takto: 

 „Smije-li se, kao sto ja držim, da se smije, život hrvatske glagolice 

 u neposredni doticaj staví ti s glagolicom bugarskom, to je po analo- 

 giji spomenik tim stariji, čim vise upotrebljuje pišme ?." (Assem. 

 E. XIV.) Dle toho by Greg. E. bylo poměrně nejmladší a po něm 

 Z. E., čemuž však ani prof. Jagič, aspoň nyní, nevěří, napsav (Z. E. 

 XXXV.): „post codicem nostrum primům locum liber Grigorovicianus 

 obtinet, quem nondum editum esse quis non doleat. Est enim liber 

 gravissimus, ad investigandam genuinae interpretationis náturám sub- 

 sidium optimum ; in rebus vero grammaticis codici nostro partim 

 praestare partim cedere videtur". 



Ale i nyní, na konci toho rozboru, vtírá se mi otázka, proč 

 prof. Jagič převráceně transkriboval T a 5 a proč za S? užil necyril- 

 ského (latinského, kursivního) i, a nezůstal raději při prostém i a 

 i (viz Arch. f. slav. Philol. I. 1, 7)? 



VII. Jinou novotou tu je, že prof. Jagic v N. sg. m. v příčestí 

 přít. čin. činí rozdíl mezi a a a, „parvam glag. figurse declinationem 

 (rf>) cyriliko charactere a denotavi" (VI.); „noli a confundere cum 

 ä, quoniam scriba quoties cunque hanc participii formám (rp^aii atd.) 

 loco usitati rpAAiiH etc. usurpavit, manifesto sonum a ab a discer- 

 nere conatus est, quod non fecisset, si caH idem ac cah valere cre- 

 didisset" (XXIV). Ale ten rozdíl je, tuším, bezpodstatný a tudíž 

 zbytečný, nemaje pražádného základu hláskoslovného, ba ani pravo- 

 pisného. Prof. Jagič sice tvrdí, „mihi a illum fere sonum significasse 

 videtur, qui in vetere pariter ac hodierna lingua bulgarica cum litera 

 & conjungebatur, proximeque a brevi nonnihil obtusa vocali a aberat". 

 A tu svou domněnku dokládá třemi chybami tří rozličných piscův 

 hlaholských: cäh (m. cäh neb cm Assem. Ev. J. III. 31, v Zogr. to 

 místo schází), can (Zogr. E. J. VI. 46) s nadepsaným cyrilským *, 

 „unde plane intelligitur emendatorem vocabulum c&h voluisse more 

 bulgarico ut sai pronunciare" (XXIV.); a moi^h (v pozdějším hlah. 

 doplňku Zogr. E. Mt. XIX. 12). Tedy znak a, jenž přichází v ně- 

 kterých rukopisech cyrilských, jako v Supr., místo a vedle a, má zde 

 znamenat bulh. ä = i! Ale už to, že je to novum a unicum a pouze 

 někdy v N. sg. m. příčestí přít čin. přichází, činí tu věc podezřelou, 

 neb v žádné jiné památce staroslověnské posud nikdo nepozoroval 

 nic podobného. I v Z. E. našel prof. Jagič domnělé a pouze 18krát 

 (proti nesčíslnému ovšem a), a sice lOkrát rp^aH, 3krát cai, 2krát 



21* 



