326 



Philol. L 1, S. 6) při Z. E. též pravidelné užívání nestažených tvarův 

 mluvnických, jako 1. v složené deklinaci přídavných: NOBaaro, ano i 

 iiouaero, B€iiHKíKtro, uCMEneiioyeMOif a ociUErteiJO^oifMüif (?), NOBteiib, iie- 

 B€ci|neMh (sic!) atd. A v předmluvě k Z. E. (XVIII.) o pozdějším 

 hlaholském doplňku praví: „genitivi formse, quse in aero desinit, 

 atque in reliquo codice persaepe adhibetur, hac in parte libri nullum 

 exemplum exstat (etiam in aaro sivé «ar o desinentis genetivi non 

 nisi unum exemplum invenies), neque dativo qui in o^iio^ aut 

 oyeMoif terminatur scriba uti voluit (unum exemplum exstat)." 



Podle toho jsem soudil, a) že v Z. E. přicházejí jen takové 

 tvary přídavných složených, jaké uvedeny za příklad ; a b) že se do- 

 plněk v té věci liší od původní části Z. E. ; ale vydaný text Z. E. 

 ukazuje právě opak jednoho i druhého. 



V Z. E. přicházejí nejčastěji organické, stažené tvary přídav- 

 ných složených a doplněk se v tom pranic neliší od celku. V dotče- 

 ných výše příkladech jsou skoro všecky nestažené tvary G. D. L. sg. 

 ze Z. E. uvedeny (a ocMGftenoyoifMoif jsem v texte ani nenalezl), neb 

 je tam a) Gen. asi 30krát na -ar o, -uro (též -ero), a jen asi 

 lOkrát na -aero, -aaro, --Báro, b) Dat. asi 33krát na -o^mo^, 

 -loiioy, a jen asi okřát na-oyeMoy, -loerioy (-oifoyMoif jsem, 

 jak pravím, ani nenašel), c) Lok. asi 26krát na -tiih, -hml (též 

 -eiih) a jen asi 4krát -teuh, častěji -Hiiih a p. (žádné -tu ml 

 ani -*aMh). 



V doplňku je Gen. 6krát na-aro, -tro, a jednou na -aaro 

 (Mt. XVIII. 10), Dat. jen jednou na oyMOv (Mt. XXII. 43), jinak 

 nic, a Lok. 2krát na tMb (Mt. XVIII. 1, 4), jinak nic. V ukázce 

 z Grig. E. při Z. E. je na 8 stranách (sloupcích) Gen. jednou na 

 -aro, 2krát na -aaro a jednou -tero, Dat. 2krát na -o^mov 

 a 2krát na -roMoif. 



A o těchto pravidelných, organických tvarech, jež tu, jakož 

 i v jiných nejstarších památkách staroslověnských, téměř výhradně 

 panují, prof. Jagič ani slovem se nezmínil, kdežto o úchylkách mluví 

 jako o pravidle. On ty tvary ovšem považuje za výminku, jako 

 v Ass. E. (XXXI.) napsal: „najznamenitija je iznimka dativ jednine 

 na oyiio^ (mjesto o^o^iioif)", a dále (XXXII.) : „znamenit je dativ 

 s redovito stegnutim oblikom na oynoy, mjesto oyoifM^, nekmo li 

 oyorjoy, što je najprvobitnije." A přece několik řádkův dále po- 

 znamenal: „Vredno je napomenuti, da glag. cloz. takodjer neima dru- 

 gih van stegnutih dativa, káno caam« :noyuoy, npLKoyuoy; dapače u njega 



