

Inledning.*) 





Den suveräna envåldsmakten hade vid Karl XILs fall 

 öfverlefvat sig sjelf i Sverige. Då folkrepresentationen år 1719 

 samlades för att bortgifva kronan, skedde icke detta, innan 

 vidt gående försigtighetsmått vidtagits till förebyggande af 

 den kungliga maktens missbruk. Ännu längre i samma rikt- 

 ning gick 1720 års författning. De förhoppningar konunga- 

 makten ännu behållit om att vinna nägon betydenhet gingo 

 vid 1723 ärs riksdag i kvaf. För rikets rad lyckades Ar- 

 vid Horn ännu till 173S bevara en viss egen myndighet. 

 Men med hans störtande var det ute ock med denna. 

 Konung och råd voro framgent riksdagarnes tjenare, för- 

 pligtade att verkställa deras bud. Alt fullständigare, alt 

 begärligare drogo „Riksens regerande Ständer" konsekven- 

 serna af de grundsatser, hvilka 1720 faststälts, och gingo t. 

 o. m. ut öfver dem. 



Det nya skede, i hvilket det svenska folkets politiska 

 M med frihetstiden inträdde, företer en sällsam blandning 

 af ljus och skugga,, af framåtskridande och tillbakagående. 

 Nekas kan icke. att under denna tid högen allmänt och med 



*) Vicl utarbetandet af detta kapitel hafVa förnämligast anli- 

 tats: Malmströms arbete öfver Sveriges pol. hist. und. frihetstiden, 

 Geijer. „Teckning af Sveriges tillstånd . . . från Carl XII:s död till 

 Gustaf Illa äntrade till regeringen" och Tengberg, „Om Kejsa- 

 rinnan Catharina H:s åsyftade stora nord. allians". 



