framgång- vändes till fredliga värf. Det medborgerliga in. 

 tresset väcktes och hölls under sjelf styr elsens impulser vid 

 lif. De parlamentariska formerna utbildades och blefvo 

 allmänt kända. Bildningen gjorde snabba och lysande 

 framsteg. 



Men mot dessa ljusa vyer kontrastera skarpt andra. 



Det visade sig ju längre ju mer, att tiden ännu icke 

 var kommen i Sverige för den vidsträckta sjelfstyrelse, — 

 utan de dittills gällande motvigterna i maktfördelningen, — 

 hvilkeu ständerna tagit sig. Så mycket mindre, som den 

 gamla exclusiva ståndsrepresentationen bibehölls och frestade 

 riksdagsmannen att betrakta sitt kall mindre såsom ett an- 

 svarsdrygt uppdrag i nationens tjenst, än som en företrä- 

 desrätt, hvilken lian finge göra så långt som möjligt för sig 

 fruktbringande. Deraf privilegiestriderna stånden emellan. 

 Deraf ock ständernas anspråk att icke stå under någon kon- 

 troll, att bilda en myndighet emot och öfver folket, — en 

 uppfattning, öfver hvilken särskildt behandlingen af princi- 

 palatsfrågan vid 1743 och 1746 års riksdagar kastar ett så 

 bjärt ljus. Så mycket än vid riksdagen rådde strid och 

 splittring, derom sågos dock dess medlemmar städse enas, 

 att intet medel finge försummas, när det gälde försvar af 

 »friheten", d. v. s. ständernas maktfullkomlighet och bekäm- 

 pande af en annan uppfattning än den enda tolererade. 

 hvilken biskop Brovallius vid 1751 års riksdag präciserade 

 i satsen: „idén, att ständer kunna fela, är emot rikets fun- 

 damentallag". 1 



Det var i denna höga tanke om sin maktfullkomlighet 

 riksdagen småningom utöfver sina egentliga uppgifter sträckte 

 sin hand till snart sagdt hvarje gren af statlig verksamhet. 



1 Geijcr: anf. arb. s. 151). 





