de mest hätska, söndersplittrande partifejder. - sådana voro 

 kännetecknen på den utveckling, hvartill det svenska folket 

 under frihetstidens ständerregimente var dömdt, 



Det mörkaste bladet i frihetstidens historia är dock 

 det, som har att förtälja om Sveriges ställning till utlandet. 

 Det var ej nog, att Sverige genom sina olyckliga krig i sek- 

 lets hörjan sjunkit frän en stormakt ned till en stat af tredje 

 ordningen. Frihetstidens riksdagar förnedrade det till ett 

 utlandets legohjon, i livars enskilda angelägenheter främ- 

 mande makter alt vidlyftigare, alt mera oförtäckt inblan- 

 dade sig, hindrande tillika hvarje försök att genom en ökad 

 regeringsmakt dämma källan till detta elände och detta i 

 säker beräkning, att denna interventionstaktik i längden 

 skulle visa sig lönande. 



Det var Eyssland, som i denna riktning ledde Sveri- 

 ges grannars politik. Som dess rival om inflytandet upp- 

 trädde i Sverige liksom så allmänt annorstädes Frankrike. 

 Mellan dessa tvenne makter delade sig de svenska riksdags- 

 partien. Omkastningar mellan dem och deras åtgärder, sär- 

 skildt med afseende ä den yttre politiken, äro regelbundet 

 reflexer af utländsk inverkan. 



En blick på denna sida af Sveriges politiska lif under 

 frihetstiden ger på samma gång öfvertygelsen om nödvän- 

 digheten af 1772 års revolution och förklaringen till utlan- 

 dets ställning emot Sverige närmast efter den samma. 



Så länge hattarne sutto vid statsrodret, från Horns 

 störtande 1738 till riksdagen 1765, hade Frankrike, tack 

 vare förnyade subsidietraktater dikterat den svenska politi- 

 ken och i sitt intresse t, o. m. lyckats inleda Sverige i 

 tvenne snöpliga, ruinerande krig. Men mot slutet af det 



