■ 



I16 



het, huru ofarligt Sverige under ständerstyrelsen var, å den 

 andra förutsäg hau vådorna af ett angrepp på Sveriges 

 tyska besittningar. Ett sådant våld mot en tysk riksstat 

 kunde under fransk inverkan väcka en ny brytning med 

 Österrike och på denna väg måhända tända en allmän strid, 

 just det Fredrik II framför alt ville undvika. Katarina, 

 hvars ställning är 176!» var så invecklad, måste derför se 

 sina önskningar beträffande Sverige blott i möjligast knappa 

 form af Fredrik II tillfredsställas ocli dervid låta sig nöja 

 att i traktaten svenska Pommern uttryckligen nämdes, livil- 

 ket hon velat undvika för att icke i Stralsund lemna Fredrik 

 II fotfästet för en ny sjömakt i Östersjön. Det misstroende 

 hon deri blottade mot sin allierade fans äfven å dennes sida 

 emot henne. Sålunda underskref lian traktaten af 1769 först 

 sedan efter sammankomsten med Josef II i Neisse sett be- 

 kräftad sin öfvertygelse, att ett österrikiskt förbund icke 

 kunde skänka honom de fördelar ett dylikt med Ryssland 

 lofvade. 



Fredrik II:s ställning till Eyssland karaktäriseras i öf- 

 rigt genom den slugaste beräkning att under vänskapens 

 mask omärkligt leda den ryska politiken ur preussisk syn- 

 punkt. Under min af att lyssna till Katarina II:s djerfva 

 planer för hennes utrikes politik motarbetade eller dämpade 

 lian dem i smyg, livar de syntes kunna blifva oförenliga 

 med hans intressen. Likaså trängde han i det längsta undan 

 hvarje annan makt ur en förbindelse med Eyssland för att 

 göra sin egen desto säkrare, sig sjelf desto oumbärligare 

 för Katarina. Sålunda var det först efter fåfängt motstånd 

 från lians sida den rysk-danska alliansen kom till stånd. 

 Han underhöll kylan mellan Eyssland och Österrike. Han 

 liade ock sin dryga anpart deri. att ett ryskt-engelskt för- 

 bund icke kom till stånd så länge än underhandlingarna 



