20 



sedan liita stånden skiljas. Han och lians hof drogo i be- 

 tänkande att altför öppet kränka Gustaf III. 



Men nu visade det sig, att han förlorat ledningen af 

 sitt auhang. Drifne af hämdlystnad mot det aristokratiska 

 rådet, voterade de ofrälse stånden afsättning för samtlige 

 dess medlemmar af hattpartiet — och äfven adeln gaf den 

 25 april vika för deras hänsynslösa påtryckning. Härmed 

 var dock ej hämdbegäret mot det störtade partiet tillfreds- 

 stäldt. Det hotade tvärtom att taga än vidare och vidri- 

 gare former. Men samtidigt inträdde split och splittring 

 äfven mellan de ofrälse stånden. Det såg ut som all parti- 

 bildning af idel partisinne föl le sönder. Och detta alt. 

 medan det svenska folket af sina ständer väntade råd och 

 hjelp mot en allmän ekonomisk nöd! Sverige syntes hem- 

 fallet ät en sjelfförstörande anarki. 



liedan tidigt hade frihetstidens styrelseskick väckt kri- 

 tik hos mera skarpsynte män. Och ju längre tiden och ut- 

 vecklingen mot det sämre gick framåt, desto talrikare höjde 

 sig rösterna för en reform. Grefve Carl Fredrik Scheffer 

 berättar redan 1764, att man allmänt med fasa motsåg 

 hvarje ny riksdag med dess oerhörda korruption och dess 

 upprörande partiöfvergrepp. „De bästa patrioter, de största 

 älskare af vår frihet bekände uppenbarligen, att ehvad nöd 

 ock kunde vara å färcle, vore ständernas sammankallande 

 ett ännu större ondt och det minst tjenliga af alla hjelpmedel. 

 När nu i ett samhälle alla de moraliska kroppar, bos hvilka 

 den lagliga myndigheten bör finnas, förlorat deras anseende 

 i nationens ögon och till en del verkligen mist den styrka 

 de ega borde, sä kan man lätteligen föreställa sig huru i 

 detta samhälle tillgå måste. Så har ock hos oss verkligen till- 





