36 



vet, der den med Spreugtporten förbundne grefve Bantzau 

 sommaren 1772 föll i onåd och aflägsnades ur kabinettet, 

 gjorde hans ställning tämmeligen delikat. Att inverka på 

 en regering, som dertill lydaktigt följde Rysslands vink, kunde 

 Sprengtporten icke hoppas. Men hvad göras kunde försum- 

 made han icke. Sitt hofs förtroende åtnjöt han. 



I ännu högre grad var detta händelsen med Sveriges 

 sändebud i Wien, grefve Nils Barck. Under en lång bana i 

 den svenska diplomatins tjenst hade han förvärfvat sig anse- 

 ende som en af dess skickligaste män och genom sin rätt- 

 skaffens karaktär allmän aktning vid det österrikiska hofvet, 

 specielt hos Maria Theresia. Genom att de underhandlingar 

 Sverige ville föra med detta hof väsentligen öfvertogos af 

 Frankrike, trädde emellertid grefve Barck, mer än annars 

 varit händelsen, på sitt eget område något i skuggan, lem- 

 uande första rummet åt den franske ambassadören, kardinal 

 furst Louis de Bohan, som dock ägde hvarken hans vänska]) 

 eller aktning. Hans uttalanden vägde mycket i det svenska 

 kabinettets öfverläggningar och derför sågs det gerna i Stock- 

 holm, att grefve Barck till andra svenska säudebud medde- 

 lade sina tankar öfver clet politiska läget. I detta afseende 

 var han ett slags mellaninstans mellan clet svenska kabinet- 

 tet och den svenska legationen i Konstantinopel. l 



Den förestods under i fråga varande tid 1772 — 1778 

 öfficielt af envoyén Ulrik Celsing, som redan d. 4 mars 1772 

 anländt till Konstantinopel och d. 15 september öfverräckt 

 sin sändebudsfullmakt, Men faktiskt trädde han i andra 



1 I H. IL, II äro offentliggjorda såväl kanslipresidentens brei 

 till Barck från statshvälfningen till årets slut som dennes skrifvelsev 

 till kanslipresidenten och Gustaf III från samma tid. Icke heller 

 denna depeschserie är fullständig. 



