62 



D'Aiguillon, som nogsamt kände den engelska ministä- 

 rens skäl för och mot, fortsatte ifrigt sin bearbetning så- 

 väl i Versailles som genom franske chargé d'affaires i Lon- 

 don, Garnier, hvilken skötte franska sändebudets, Guines' post 

 under dennes frånvaro, häri sekunderad af det svenska och det 

 spanska sändebudet, Escarano. Det gälde att öfvertyga 

 England om Frankrikes fredliga syften, men ock om dess 

 fasta beslut att jämte Spanien understöda Sverige om det an- 

 grepes. Det gälde äfven att å daga lägga, det frågan om ett 

 allmänt krig låg i det engelska hofvets hand: dess anslutning 

 till Eyssland skulle bringa denna makts krigiska anslag till 

 mognad, Englands vägran att deltaga i dem kunde möjligen 

 rädda freden, men Englands förklaring, att det toge Gustaf IILs 

 parti, om han angrepes, skulle säkerligen hafva denna ver- 

 kan. För att ådagalägga full objektivitet, erbjöd sig den 

 franske utrikesministern t. o. m. att afgifva en skriftlig för- 

 bindelse, att Frankrike alldeles ej ville med sin flotta, med 

 penningar eller på annat sätt understöda sin allierade i några 

 försök till utvidgning på dess grannars bekostnad och att 

 det icke skulle motsätta sig, om England i denna händelse 

 önskade med en flotta af 40 skepp bringa Sverige till för- 

 nuft. Men skulle Eyssland angripa dess gamle bundsförvandt, 

 kunde Frankrike icke lemna honom utan kraftigt understöd 

 och räknade häri på Englands bifall. * I sist nämda punkt 

 gjorde den engelska ministären aldrig något verkligt medgif- 

 vande. 2 Den insåg tydligt, att dess egen ställning „ genom 



1 St. Paul till Suffolk d. 21 / 1(J (hos Tegnér, s. 22). v. Nolcken till 

 Gustaf III d. 23 / 10 . 



2 De försäkringar om motsatsen, hvilka cTAiguillon utspred, 

 bevisa blott hans åstundan att framställa framgången af sina diplo- 

 matiska bemödanden i möjligast gynsam dager. (Se t. ex. v. Nolckens 

 anf. dep. till Gustaf III.) 



