95 



VI. 



Medan de svenska och franska hofven i ofvan skil- 

 drade diplomatiska verksamhet bemödade sig att bevara 

 fredslugnet i Norden och Fredrik II, under sken af mot- 

 satsen, i samma syfte gaf sina tvetydiga råd i Petersburg 

 och Wien, bjöd den naturligaste försigtighet Gustaf III att 

 så långt möjligt göra Sverige beredt att emottaga ett fiendt- 

 ligt angrepp. Han manades härtill så mycket kraftigare, som 

 den lägervall, hvari riksdagsstyrelsen låtit det svenska för- 

 svarsväsendet falla, blott kunde stärka eröfringsbegäret 

 kos en roflysten granne. 



Genast efter statshvälfningen hade Gustaf III beslutit 

 a tt icke i Svenska Pommern, der generalmajor, grefve 

 Sinklaire bibehölls på generalguvernörsposten, samla någon 

 större styrka. Han insåg fullväl omöjligheten att, derest 

 Österrike sveke sina förbindelser, under ett samtidigt krig 

 y id snart sagdt rikets alla gränser, kunna bjuda Fredrik II 

 s petsen. Han inskränkte sig derför med rådets bifall till 

 a tt förordna, det ensamt Stralsund försattes i sådant för- 

 svarsskick, att det kunde uthärda en längre belägring och 

 i nödfall vinna en ärofull kapitulation. 



Äfven mot Danmark vidtog Gustaf III i förstone föga 

 ^tydande försvarsanstalter. Det usla skick, hvari de nor- 

 ska fästningarna och militären i Norge befunno sig, läto 

 icke någon omedelbar fara framträda från detta häll. 



