100 



vidtagit i öfverensstämmelse med dess förpligtelser emot Ryss- 

 land hade oafbrutet fortsatts. Danmark följde häri lika 

 mycket Kysslands uppmaning, som en naturlig fruktan för 

 det på nytt födda Sverige, hvars stämning mot Danmark 

 der icke var någon hemlighet. Det svenska sändebudet i 

 Köpenhamn kunde derför fylla sina depescher med under- 

 rättelser om ständiga rustningar, särskildt i Norge, der slut- 

 ligen prins Carl af Hessen, konungens svåger, erhöll i uppdrag 

 att mottaga öfverbefälet. Det syntes, trots de försäkringar ut- 

 rikesministern v. Osten tätt och ofta lemnade Sprengtpor- 

 ten om det rent defensiva syftet med dessa „arrangements", 

 vara stäldt utom tvifvel, att Danmark beredde sig att 

 kunna löpa till angrepp, så snart Ryssland gåfve signalen. 

 Men ännu var Byssland icke färdigt att komma sin bunds- 

 förvandt till hjelp och äfven Danmarks egua rustningar voro 

 ännu icke afslutade. Tvunges det nu genom ett krigiskt 

 uppträdande af Gustaf LTT att taga sitt parti, hade det 

 blott att välja mellan ett krig under relativt ogynsamma 

 förhållanden eller en förödmjukande fredsförklaring, så bin- 

 dande, att den icke utan synnerlig vanheder kunde brytas. 

 I hvartdera fallet kunde Sverige med mindre oro motse ett 

 framtida krig med Ryssland. Till dessa politiska synpunk- 

 ter kommo mer personliga. 



Den framgång Gustaf IILs statshvälfning haft gaf 

 fart åt de djerfva planer han länge hyst mot Danmark. 

 Missnöjet i Norge emot det danska väldet, — hvarom be- 

 rättelserna dock torde varit öfverdrifna, — syntes nu be- 

 reda rum för deras förverkligande. I ett krig mot Sveriges 

 gamle arffieude skulle han understödas af nationens entu- 



1 Se härom Odhner, s. 192 och Y. Nielsen: Gustaf IILs norske 

 politik, s. 7 o. ff. (Histor. Tidskrift. Anden Raekke, Förste Bind.) 



