100 



VII. 



Budskapet om Gustaf IILs uppbrott mot den norska 

 gränsen gick som en svallvåg genom den utländska politi- 

 ken, väckande öfver alt endast farhågor för Sverige eller 

 förtrytelse öfver hans djerfhet, — ingenstädes bifall. 



Gustaf III tillmätte icke Danmarks i nödens stund 

 afgifna fredsförsäkringar något värde. Och häri bedrog han 

 sig icke. Danmarks rustningar togo efter dess fredsför- 

 klaringar dubbel fart och vid första ryktet om Gustaf IILs 

 uppbrott skyndade det att väcka högljudda klagomål vid de 

 europeiska hofveu, anhållande om skydd mot den svenske 

 monarkens anfallsplaner. 



I första ögonblicket väckte de i London oro. „Jag 

 förmärkte, att ofvan nämda rykten gjort djupa intryck på 

 lord Eocheford". skrifver v. Nolcken, när denne för honom 

 uttalat den mening, att väl Gustaf 1*11 omöjligen tänkte på ett 

 anfall. Äfven det franska sändebudet fick af den engelske 

 ministern en liknande varning. — Men farhågorna skingrade 

 sig snart. Gustaf IILs deklaration till Danmark återgaf 

 honom engelska hofvets förtroende. 



Äfven i Petersburg hade det danska hofvet otur, 

 så tillvida, att Panin gaf v. Osten en skarp förebråelse för 

 den ängsliga ödmjukhet denne visat i svaret på Gustaf IILs 



