125 



livilken Gustaf IILs norska diversion gaf en ny påstöt. 

 skulle gifvit honom visshet derom, att han för fredens be- 

 varande under det nya statsskicket hade att af dem hop- 

 pas intet. 



När den ödmjuka tonen i Danmarks svarsdeklaration 

 af den '.) nov. väckt misshag- i Petersburg; skyndade v. 

 Osten meddela, att hans hof afgifvit den samma endast af 

 försigtighetsskäl och af ovisshet om hvad Byssland ärnade 

 göra. så länge det icke vunnit fred med Turkiet. ,,Vi måste", 

 skref han, "undvika striden nu. medan vi i Norge kunde 

 göra endast ett svagt motstånd, men vi ha ej bundit våra 

 händer för framtiden". x Då äfven Österman för Gulden- 

 crone beklagade, att den danska deklarationen gaf det 

 svenska hofvets anhängare anledning att tala om Danmarks 

 feghet och pasta, att det tvungits uppgifva sin ryska allians, 

 försäkrade denne, att deklarationen vore fullkomligt betydel- 

 selös. Österman uttalar emellertid sin fägnad öfver, att 

 den var egnad att betaga Sverige alla misstankar. 2 Att sa 

 likväl icke skedde, har redan nämts. 



Fullt lika lömsk var den hållning Eyssland intog. 

 Det hade visserligen rätt hardt visat Gustaf ID sin miss- 

 stämning, men derunder städse afgifvit de mest kategoriska 

 försäkringar om sitt beslut att icke ofreda Sverige. Att 

 dessa ord endast voro afsigtligt anbragt bländverk, visste 

 blott den ryska politikens förtrogne. 



Till dem hörde ryske envoyén i Stockholm. Omedel- 

 bart efter det Gustaf Hl emot Östermans förväntan lyckats 



1 v. Osten till danska sändebudet i Petersburg. Numsen. di 

 : 7,, 1772 (Odbner, s. 203). 



2 Österman till Panin d. */«« nov - ,n2 - 



