155 



hofvet till. Sveriges förmån och dernäst att förmå England. 

 att icke motsätta sig Frankrikes önskan att i nödfall bi- 

 springa Sverige med militärisk lijelp. I det förra hänseendet 

 hade England intet försummat. Med afseende å den senare 

 frågan pägingo öfverläggningarna oafbrutet såväl emellan 

 d'Aignillon och det engelska sändebudet i Versailles, lord 

 Stormont. som emellan de engelske ministrarne och grefve 

 de Guines. 



Så länge d : Aiguillon säg det allmänna sakläget i ljusa 

 färger, väntade han att i dessa öfverläggningar dock slut- 

 ligen lyckas drifva sin önskan igenom och gaf äfven det 

 svenska hofvet förhoppningar härom. 



Äfven borta i 'Konstantinopel samarbetade under de i 

 fråga varande månaderna de svenska och franska sändebu- 

 den såsom förr. Betydelsen af den rol de spelade i frågan 

 om Sveriges nya författning och ett af den föranledt anfall 

 på Sverige växte i samma mån, som spänningen mellan denna 

 makt och dess grannar tilltog. 



Fredsunderhandlingarna mellan Byssland och Porten 

 hade i oktober ånyo upptagits i Bukarest. Ryssland önskade 

 fred. Porten var icke heller obenägen derför. Men det 

 spjernade emot de fordringar motståndaren uppstälde. Skulle 

 en fredlig uppgörelse komma till stånd eller skulle kriget 

 pa nytt taga fart? I Stockholm och Versailles motsåg man 

 med spänning svaret på denna fråga. Intet hör i Europa 

 var för det likgiltigt. Ty man antog allmänt, och med skäl, 

 att Byssland, så snart det fått händerna fria emot Turkiet, 

 ville ,,gå till verkligheter'- emot Sverige. 



