156 



Det svenska kabinettet lät sig emellertid icke rubbas 

 i sin tidigare antagna hållning emot Porten. Det höll sig 

 vid, att Gustaf IILs statshvälfning vore i och för sig att 

 likställa med en diversion emot Byssland, hvarom äfven det 

 vittnade, att denna makt t. o. m. från krigsskådeplatsen nöd- 

 gades draga trupper till svenska gränsen. De svenska sände- 

 buden instruerades att framhålla detta och att Sverige härige- 

 nom gjort sig förtjent af Portens erkänsla. De skulle „söka 

 bibehålla det närmaste förtroende med Porten och visa det 

 Kgl. M:t äger ett så oskiljaktigt intresse med samma liof, 

 att de aldrig kunna delas eller förändras". 1 Dem medgafs 

 t. o. m. att antyda det Gustaf III måhända icke vore helt 

 främmande för planen att angripa Eyssland. Men alt detta 

 borde ske under den omsorgsfullaste försigtighet. så att de 

 hvarken bunde sin regering vid bestämda löften, hvilka hon 

 icke ville infria, eller gåfve Sveriges motståndare öppen an- 

 ledning till anklagelser för fiendtlighet. Hvad det svenska 

 hofvet ville ernå var. att det ryskt-tnrkiska fredsslutet upp- 

 skjötes och Sverige emellertid fortfarande matte bevaras ett 

 anspråk pä understöd af Porten, derest det af Ryssland 

 angrepes. Denna det svenska kabinettets hållning karak- 

 täriseras af Schefler i denna instruktion till envoyén Ulrik 

 Celsing : 



„Det ankommer derpa att ej gifva Ryssland någon an- 

 ledning till klagomål och ressentiment, men att icke dess 

 mindre, så. vida sig någonsin under hand och i hemlighet 

 göra låter, leda sakerna till Kl. M:ts intresse och framför 

 alt bibehålla Portens vänskap, utan att gifva anledning till 

 några sådana ouverturer af biträde, som Kl. M:t i så be- 

 skaffade omständigheter hvarken kan eller vill uppfylla. 



-■■ 



1 Scheffer till U. Celsing d. «/, 1773. 



