159 



armeniern tog sin tillflykt till försäkringar om sin okunnig- 

 het beträffande svenska hofvets verkliga afsigter. Han upp- 

 repade sina tidigare uppgifter att. Eumjantjevs armé min- 

 skats genom sändningar till svenska gränsen och skildrade 

 Sveriges omfattande rustningar, såsom redan ensamme vål- 

 lande Ryssland lika mycket afbräck som ett öppet krig. 

 Hvad de åsjtftade, vågade han ej med bestämdhet säga. 

 Det visste han, att spänningen med Ryssland var mycket 

 stark. — Det hade vid detta tillfälle, säger U. Celsing, behöfts 

 blott ett ord för att tillförsäkra Sverige subsidier. * Men det 

 fick icke utsägas. 



Kort derpå, den 19 mars, hölls den sista af de rysk- 

 turkiska fredskonferenserna i Bukarest — utan framgång. 



Till detta för Sveriges öde så vigtiga och så lyckliga 

 resultat hade, såsom synes, den svenska legationen i Kon- 

 stantinopel, understödd af Frankrikes representant, bidragit 

 så långt dess instruktioner det medgifvit och t. o. m. nå- 

 got derutöfver. Sjelf gaf U. Celsing sina och sin broders 

 bemödanden det vitsord, att de »underhållit en ofta vack- 

 lande fermeté och bidragit till de vid fredsverket yppade 

 svårigheter". 2 



Trots all den försigtighet bröderne Celsing i sitt för- 

 hållande till Porten iakttagit, — Gustaf Celsing säger, att han 

 blott nödd och tvungen någon gång yttrat sig och då endast 

 för Reis Effendi, som hade det mesta inflytandet, samt att 

 han aldrig gaf något skriftligt ur sina händer, — hade 

 de icke lyckats dölja sitt förehafvande för den spioneri- 

 kontroll, under hvilken de stodo. Sjelfve voro de härom fullt 



1 U. Celsing till Scheffer d. 17 / 3 73. 



5 U. Celsing till Gustaf III den 3 / 3 1773. 



