175 



vings vägnar gifva de resp. hofveu del af detta akt- 

 stycke. Någon afskrift af det samma finge icke ut- 

 lemnas, — undantagande naturligtvis i Versailles. „K1. M:t 

 håller betänkeligt, att detta såsom ett faktum emot Danmark 

 skulle anföras eller allmänt blifva", skref Scheffer till grefve 

 Bark. Han ville icke genom en öppen anklagelse reta sina 

 grannar och önskade nu, såsom alltid förr, undvika hvarje an- 

 ledning till diskussion om sina åtgöranden. l 



Men pä samma gång uppbjöd det svenska kabinettet 

 sitt yttersta för att i utlandet vinna stöd för Sveriges sak. 



De svenska sändebuden mottogo från sitt hof skildrin- 

 gar, hvilka vältaligt måla den lifliga oro, hvarmed det un- 

 der mars månad betraktade Sveriges ställning. 



Grefve Bark befaldes att nu, då det syntes „som skulle 

 denna tiden för verkligheters mot Sverige utbristande ej 

 vara långt borta", ännu göra ett sista försök att förmå Öster- 

 rike till ,, någon kraftig åtgärd", så litet man än i Stock- 

 holm hoppades på framgång häri. Han skulle, dock blott 

 ,,discoursevis" erinra Österrike om dess garanti för Sveriges 

 tyska besittningar; heder och ära förbjöde det att å sido sätta 

 sina åtagna förpligtelser så mycket mera, som den olycka, 

 hvilken nu hotade Sverige, vore en följd af dess deltagande 

 i det sjuåriga kriget mot Österrikes fiende. Skulle dessa före- 

 ställningar intet verka, borde Bark framhålla faran för ett 



v Kanslipresidentens koncepter", afskrifter deraf i de svenska sände- 

 budens korrespondanser. — Se Xielsen, anf. arb., s. 12, Tegnér, s. 39 

 och Odhner, s. 200. 



1 Scheffer till Bark d. u /, 17 7 3. Bark skulle sända en kopia 

 till svenska legationen i Konstantinopel; Scheffer till Creutz i Ver- 

 sailles d. 7,,, till Sparre i Madrid d. "/a 1~<~'3, till v. Nolcken i London d. 

 "/a 1773. Redan den ?/a hade Vergennes tillsändt sitt hof denna 

 „réfutation la plus victorieuse d'une aecusation aussi facheuse". 



