226 



varande omöjligt att afgöra, huruvida våra insjöar ligga i 

 preglaciala dalar, hvilka genom inlandsisens verksamhet be- 

 röfvats sin botten af denudationsprodukter, såsom de Mortil- 

 let redan 1859 ansåg vara fallet med de schweiziska insjöarne 

 och som Penck 1882 bevisat beträffande vissa sjöar vid fo- 

 sten af de bayerska alperna, — eller huruvida de framkallat 

 genom glacial erosion i berggrunden, en åsigt som först 

 framstälts af A. C. Bamsay beträffande de skotska och 

 schweiziska insjöarne och som funnit en synnerligt varm för- 

 svarare i Helland, — eller om de uppkommit genom tek- 

 toniska rubbningar under inlandsisen, hvilket är Lyells åsigt 

 om de schweiziska och britiska sjöarne, — eller om de. 

 såsom flertalet geologer efter Desor och Murchison ansett 

 om många bland utlandets sjöar, uppkommit genom uppdäm- 

 mande rubbningar i berggrunden kort före istiden och ge- 

 nom inlandsisen skyddats mot igensvämning, • — eller slutli- 

 gen om de framkallats genom postglaciala förändringar, en 

 åsigt som, beträffande den skandinaviska urbergsmassans gro- 

 par, icke torde ega någon förfäktare. De svenska insjöbäc- 

 kenen hafva skaffat anhängare åt både Kamsays och Desors 

 teorier, och gent emot dem har A. G-. Nathorst framhål- 

 lit vigten af Pumpellys teori, i det han hänvisat på, att 

 vittringen i de på kant stälda kristalliniska skiffrarne och 

 gneisvarieteterna, hvilka sammansätta Sveriges jord, måste 

 framskrida ganska olikformigt, så att före istiden betydande. 

 af vittringsgrus in situ fylda gropar torde hafva uppkom- 

 mit mellan de bergarter, som bättre motstå atmosferiliernas 

 inverkan. Genom inlandsisen befriade från vittringsgruset 

 bilda dessa gropar enligt nämnda åskådningssätt så väl de 

 största som flertalet mindre sjöbäcken. Under den lifliga 

 strid, som pågått mellan Helland, förkämpen för den glaciala 

 korrosionen, och de svenska geologerna Törnebohm och Nat- 



