237 



punkt af 60—100 meters absolut höjd, framträder slättka- 

 raktären ganska tydligt. Knapt någon ojemnhet höjer sig 

 en grad öfver horisonten, sluttningarnes profiler förefalla 

 obetydliga och branterna försvinnande små. 



B 







II. Lojobäckenets geotektonik. 









1- Sydöstra delen. 



Emedan förevarande undersökning eger rent geografiskt 

 syfte, skall jagi icke behandla bergarternas petrografi vid- 

 lyftigare än rjödigt är för framställningen af de stratigrafi- 

 ska förhållandena. Till en fullständig utredning af de geo- 

 tektonisk/ä processer, genom hvilka dessa förhållanden fram- 

 kallats,, saknas mig både material och förstudier, hvarför 

 jag m<dd afseende på mineralogiska detaljer får hänvisa till 

 geologiska undersökningens texthäfte n:o 2, Holmbergs „Ma- 

 terifalier till Finlands geognosi, I", Å. E. Nordenskiölds „Be- 

 skrjifning öfver de i Finland funna mineralier" och F. J. 

 ^Viiks „Öfversigt af Finlands geologiska förhållanden", i hvil- 

 k ( et sistnämnda arbete ytterligare litteraturhänvisningar 

 fi.mnas. 



> r Det 91,2 m. höga berget sydost om Stortötar (se tab. I) 

 toestår af gneisgranit, som uppe på toppen företer en tem- 

 Isigen tydlig E— V skifirighet. Utan gräns öfvergår den 

 \Me åt öster och åt vester i medelkornig— finkornig mass- 

 ^irmig granit, i hvilken man ej ens på afstånd kan upptäcka 

 ^•ågon parallelstruktur. Samma röda granit med små sling- 

 ^sga gneisfragment bildar berget närmast i sydvest, och i 

 ^tess norra del innesluter graniten några lodrätt stående, 

 skarpt begränsade skikt af fiukornig grå glimmergneiss, 



